Ясунари Кавабата
Хиляда жерава

Превод от японски: Георги Стоев, 1977

chitanka.info

1

Дори когато се озова на територията на Камакурския храм, Инкакудзи, Кикудзи все още се колебаеше дали да отиде или не на тази чайна церемония. Така или иначе, за началото й той вече бе закъснял.

Тикако Куримото, която често организираше чайни церемонии в павилиона на храмовия парк, най-редовно му изпращаше покани за тях, но след смъртта на баща си Кикудзи не бе присъствувал на нито една. Той смяташе тези покани за обикновена проява на уважение към покойния и затова не им придаваше особено значение.

Но този път към текста на поканата имаше кратък послеслов, в който Тикако му съобщаваше, че иска да му покаже едно младо момиче, нейна ученичка.

Докато четеше поканата, Кикудзи изведнаж си спомни рожденото петно върху тялото на Тикако.

Той беше осем или деветгодишен, когато един път баща му го заведе в дома на тази жена. Тикако беше седнала в столовата с разтворено кимоно и с малки ножички подстригваше косъмчетата, стърчащи от петното. Тъмновиолетовото петно, голямо колкото длан, заемаше долната половина на лявата й гръд и достигаше до под лъжичката. Именно по него растящите косъмчета подстригваше Тикако.

— Господи, вие сте били с момчето!

Целият й вид издаваше смущение. Тя побърза да се прикрие с кимоното, но сигурно си помисли, че ще изпадне в още по-неловко положение и след като се извърна малко настрани, без да бърза, прикри гръдта си, загърна кимоното и го пристегна с оби[1].

Изглежда, че не мъжът, а момчето бе причината за смущението й. Тикако знаеше за пристигането на бащата на Кикудзи. За него й бе съобщила прислужничката, която ги посрещна на входа.

Бащата не влезе в столовата. Той седна в съседната стая, която бе за гости и където Тикако провеждаше уроците си. Разглеждайки разсеяно стенната ниша, той каза:

— Бих изпил чаша чай.

— Да, сега — отвърна Тикако, но не побърза да стане.

В този момент Кикудзи видя върху вестника, разгърнат на коленете й, къси черни косъмчета, каквито растат по брадичките на мъжете.

Беше хубав ден и горе на тавана се чуваше нахалното шетане на мишките.

Близо до входа на верандата цъфтеше праскова.

Тикако приседна до огнището и вяло се зае с приготвянето на чая.

След около десетина дни Кикудзи чу разговор между баща си и майка си, в който майка му, сякаш разкривайки някаква тайна, съобщи на баща му за рожденото петно върху гърдите на Тикако, заради което бедната жена не можела да се омъжи. Майка му мислеше, че баща му не знае нищо за това. В гласа й сякаш нямаше злорадство, лицето й бе тъжно и сигурно тя съжаляваше Тикако.

В началото баща му само мънкаше и се стараеше да изглежда учуден, но накрая не издържа и я прекъсна:

— Но нали когато бъдещият й съпруг го види, ще му бъде все едно? Пък дори и да узнае за това петно предварително, надали то ще повлияе на окончателното му решение.

— Същото й казвам и аз. Но нима за една жена е лесно да признае сама недостатъците си и да произнесе нещо подобно на: „Аз имам голямо петно на гръдта си“.

— Глупости, та тя да не е девица…

— Да, но съгласи се, че това не е особено приятно. Ако подобно нещо се случеше с мъж и жена му узнаеше за това дори и след сватбата, сигурно би се посмяла и с това инцидентът би приключил. Но в този случай…

— А ти какво мислиш? Как ще се отнесе към това един мъж, ако тя все пак успее да сключи брак?

— Не знам. Може в началото да му е неприятно… А, от друга страна, една такава тайна винаги крие някакво очарование. Подобен недостатък може да се превърне в положително качество за една жена, да пробуди чувства на умиление и нежност у мъжа. Пък даже и да не стане точно така, недостатъкът не е толкова страшен.

— И аз така я успокоявам. Казвам й, това съвсем не е толкова лошо, а тя си знае — петното не е някъде другаде, а на гърдата й.

— Хммм.

— За нея не е толкова болезнена мисълта за това как ще реагира бъдещият й съпруг, колкото мисълта за детето, което ще трябва да кърми от тази гръд.

— Да не би да няма мляко заради това петно?

— Не е там работата… На нея й е мъчно, че кърмачето ще го види. На мен това и през ума не би ми минало, а тя изглежда само за това мисли. Представя си как отваряйки очите си за света, първото нещо, което детето вижда от него, е това безобразно петно върху гърдата на майка си. Първото впечатление за обкръжаващия го свят, първото впечатление за майката и такова уродливо петно! Това дори може да го травматизира за цял живот.

— Хмм… Струва ми се, че това са преувеличени опасения.

— И аз мисля така. Още повече че има изкуствена храна за деца, пък и дойка може да се наеме.

— Когато жената има мляко и е в състояние да кърми, такова петно не е от особено значение.

— Вероятно за нея не е съвсем така. Аз се просълзих, когато слушах всичко това. Даже мислено се съгласих с нея, а в себе си изпитах радост, че нямам такива петна и че нашият Кикудзи никога не е виждал нещо подобно…

— Мммм… да…

Справедливо възмущение изпълни Кикудзи при вида на такава явна преструвка от страна на баща му. Ами че нали те бяха заедно у Тикако, когато видяха същото това петно. На това отгоре баща му открито го пренебрегваше с държанието си.

Сега, близо двадесет години оттогава, Кикудзи виждаше всичко в съвсем друга светлина. Споменът за неловкото положение, в което бе изпаднал баща му, винаги го развеселяваше.

Но тогава той добре запомни този разговор и още дълго, под впечатлението си от него, се безпокоеше, да не би да се появят негови братя или сестри, които да бозаят от гръд с грозно рождено петно. И най-ужасното бе не това, че детето можеше да се роди в чужд дом, а това, че въобще може да живее такова дете, което е бозало от гръд с голямо, обрасло с косми петно. За Кикудзи то би било олицетворение на нещо дяволско и винаги би му внушавало страх.

За щастие Тикако не роди. По всяка вероятност баща му не допусна това, което тя всъщност сама искаше и успя да му внуши чрез тъжния разказ за детето и рожденото петно, накарал майка му да се просълзи. Така че дете не се роди нито докато баща му беше жив, нито пък от някой друг вече след смъртта му.

Вероятно тогава Тикако е искала с откровенията си да изпревари Кикудзи, който беше видял рожденото й петно и можеше да разкаже за това на майка си.

А Тикако така и не се омъжи. Дали рожденото петно не изигра действително съдбоносна роля в нейния живот?

Но споменът за това петно не изчезваше и не се знаеше дали в известна степен нямаше да окаже влияние и върху собствената му съдба.

И когато в поканата за чайна церемонии той прочете записката от Тикако за желанието й да му покаже една нейна ученичка, в паметта му отново изплува споменът за петното и Кикудзи изведнаж си помисли, че щом Тикако ще го запознава с някакво момиче, сигурно то трябва да е с безупречна кожа — без косми и гладка като бархет.

Интересно как се е чувствувал баща му, когато е докосвал петното на гръдта на Тикако. Може би дори леко го е захапвал в изблик на нежност. Кикудзи обичаше често да фантазира на тази тема.

И сега, когато вървеше през гората, ограждаща планинския храм от всички страни, в главата му възникваха същите тези мисли и заглушаваха пеенето на птиците.

Но само две-три години след срещата си с Тикако, когато Кикудзи видя петното й, тя много се промени. Изведнаж загрубя и външно загуби женствеността си, което по-късно я превърна в същество от неопределен пол.

Сигурно и днес, на чайната церемония, тя ще има неподобаващо за една жена дръзко държание. А може би гръдта й с онова петно е започнала да увяхва… При тази мисъл Кикудзи го напуши смях и той може би щеше да му даде воля, но в този момент бе застигнат от две момичета.

Той се спря, давайки им да минат.

— Кажете, моля ви, по тази пътечка ще стигна ли до павилиона, където Куримото-сан провежда чайна церемония?

— Да — в един глас отговориха момичетата.

Дори да не му бяха отговорили, Кикудзи много добре знаеше как да стигне дотам. Пък и облечените в празнични кимона момичета явно отиваха на чайна церемония. Но Кикудзи зададе въпроса нарочно — преди всичко да убеди себе си да отиде на тази церемония.

Едно от момичетата държеше в ръцете си розова фурошики[2] с хиляда бели жерава. Кикудзи за миг спря погледа си върху него и бе поразен от красотата му.

[1] Оби — пояс на кимоното. — Б.пр. ↑

[2] Фурошики — кърпа, в която се увиват и носят тоалетни принадлежности. — Б.пр. ↑

2

Кикудзи се доближи до чайния павилион в момента, когато двете момичета обуваха таби[1], преди да влязат вътре. Зад гърбовете им той надникна в стаята. Тя бе твърде просторна, около осем татами[2], но беше пълна с хора, които седяха плътно, почти докосвайки се един друг с колене. Всички бяха облечени в празнични ярки кимона.

Тикако, която вече го беше забелязала, стана да го посрещне с радостно изражение на лицето.

— Охо, имаме скъп гост! Заповядайте, моля! Добре дошли! Можете да минете оттук — тя му посочи място до стенната ниша. Кикудзи поруменя, чувствувайки върху себе си погледите на всички намиращи се в стаята жени.

— Изглежда тук са събрани само дами? — каза той, за да се отърси от смущението си.

— Да, имаше и мъже, но вече си отидоха, така че вие сте единственото украшение сред нас.

— Какво украшение мога да бъда аз?

— Не, не Кикудзи-сан, вие имате такива прекрасни качества, не отричайте това.

Кикудзи с жест на ръката си показа, че ще мине през главния вход.

Момичето, чиято красота му бе вече направила впечатление, вежливо отстъпи встрани, пропускайки го напред. Погледът му се спря върху нейната фурошики с хилядата жерава, в която тя увиваше своите таби.

Кикудзи премина в съседната стая. Там лежаха в безпорядък кутии от сладкиши, чашки и други домашни предмети, донесени за чайната церемония. Зад стената се чуваше как прислужничката миеше съдовете.

Влезе Тикако и приседна на колене пред Кикудзи.

— Е, какво, момичето е красиво, нали?

— За кое става дума?! За това, чието фурошики е с хилядата жерава?

— Фурошики с жерави ли? Не зная нищо за фурошики. Говоря за момичето, което преди малко стоеше тук. Красиво е, нали? Тя е дъщеря на Инамура-сан.

Кикудзи неопределено кимна с глава.

— Странни неща ви правят впечатление, фурошики… А аз едва не изпаднах в неудобно положение. Помислих, че идвате заедно и дори се учудих на вашата ловкост.

— Какви ги говорите?

— Е, щом сте се срещнали по пътя, значи съдбата го е искала. Пък и баща ви се познаваше с Инамура-сан.

— Така ли?

— В Йокохама той имаше солидно търговско предприятие, което търгуваше с коприна и текстил. Тъй като момичето няма понятие за нашите планове, ако желаете, може да я разгледате спокойно.

Тикако говореше високо и когато Кикудзи сериозно се разтревожи да не би думите й да се чуват зад тънката преграда в другата стая, тя изведнаж доближи лицето си до неговото и понижи глас:

— Има обаче една малка неприятност. Дошла е госпожа Оота с дъщеря си… — Следейки внимателно за израза върху лицето на Кикудзи, Тикако продължи: — Не мислете, че днес съм я канила специално. Знаете, че тук може да влезе всеки, който пожелае. Преди малко дори имаше две групи американски туристи. Моля да бъда извинена. Госпожа Оота чула, че ще има чайна церемония и дошла, какво да се прави. Но за вас, Кикудзи-сан, и защо вие сте дошли, тя нищо не знае.

— А аз днес и не… — Кикудзи искаше да каже: „и не възнамерявам да оглеждам никого“, но не можа да продължи, гърлото му сякаш се беше схванало.

— Всъщност, не вие трябва да изпитвате неудобство, а госпожа Оота, така че си стойте спокойно.

Тези думи и начинът, по който бяха произнесени от Тикако, засегнаха Кикудзи. Връзката между Тикако Куримото и баща му очевидно е била кратка и не съвсем сериозна. До самата смърт на баща му тази жена продължаваше да посещава дома му. Често тя не само устройваше чайни церемонии, но и помагаше в кухнята, когато имаше много гости. След толкова време майка му по-скоро трябваше горчиво да се усмихва, отколкото да ревнува от загубилата всякаква женственост бивша любовница на съпруга й. В това, че той на времето си твърде подробно се е запознал с прословутото петно, тя отдавна не се съмняваше, но всичко това беше вече минало, а и Тикако се държеше съвсем непринудено и често й помагаше в домакинската работа, когато беше нужно.

Кикудзи постепенно свикна с тази жена, свикна с това, че тя винаги бе готова да изпълни всеки негов каприз и постепенно мъчителното детско отвращение към нея започна да избледнява.

Може би свързвайки се със семейството на Кикудзи, Тикако бе намерила удобен вариант на съществуване, който заедно с отсъствието на женственост, сигурно беше присъщ на нейната натура.

Но благодарение на тяхното семейство Тикако постигна някои незначителни успехи и успя да се утвърди като преподавателка по чайна церемония.

Когато след смъртта на баща си Кикудзи си спомняше за Тикако, той дори мъничко я съжаляваше заради мимолетната й връзка, която кой знае дали не бе станала причина тя да потиска жената в себе си и да остане сама и никому ненужна.

Майка му се отнасяше твърде спокойно, дори равнодушно към Тикако, тъй като напоследък повече я тревожеше госпожа Оота.

След смъртта на приятеля си господин Оота, бащата на Кикудзи се зае с разпродажбата на колекцията му от чашки за чайна церемония и заживя с вдовицата му.

За това първа узна Тикако и веднага извести майка му.

Разбира се, тя застана на нейна страна и едва ли не се превърна в близка приятелка на съпругата на бившия си любовник. Изглежда някъде в нея като събуждащ се вулкан се пробуди дълго таена ревност и тя се зае да преследва баща му, да прави неочаквани визити в дома на госпожа Оота, дори не се стесняваше да й дава наставления и от време на време да я заплашва.

Майката на Кикудзи, която бе тиха и стеснителна по природа, съвсем се обърка от енергичната намеса на Тикако и постоянно живееше със страха за неизбежния скандал.

Тикако не се стесняваше да ругае вдовицата Оота дори пред Кикудзи. Когато един път майка му се опита да я прекъсне, за да не чува той, тя безцеремонно заяви, че на малкия ще му е полезно да знае всичко това.

— Последния път, когато бях у тях — възмутено разказваше Тикако, — детето й е подслушвало нашия разговор от съседната стая. Аз, естествено, без да подозирам това, говорих с по-остър тон и изведнаж чувам детски плач…

— Момиченце ли е? — майка му присви състрадателно вежди.

— Да, дъщеря й. На около дванадесет години. А госпожа Оота не е съвсем с всичкия си. Какво мислите направи тя? Вместо да й се скара, тя стана и я доведе при нас, прегърна я и поставяйки я на коленете си, заплака заедно с нея.

— Бедното момиченце…

— Да, затова и можем да използуваме детето като средство да повлияем върху госпожа Оота. То сигурно знае всичко за майка си, пък е едно такова кръгличко и миловидно… — Тикако спря погледа си върху Кикудзи. — Между другото и Кикудзи-сан може да каже няколко думи на баща си.

— Сдържайте злобата си и не говорете толкова излишни неща — не се стърпя майка му, напразно опитвайки се да я умиротвори.

— А пък вие, госпожо, предпочитате да сдържате яда си, отколкото да го излеете наведнаж и да се успокоите. Погледнете се каква сте станала, докато съперничката ви се е закръглила и изглежда много привлекателна. Тя си мисли, че може да се прави на много опечалена от скръб, да хленчи и рони сълзи, а тихичко да прави гадости. Представете си, в стаята за гости, където тя приема мъжа ви, виси портретът на покойния й съпруг. Главата не може да го побере, как мъжът ви търпи това!

И сега, след смъртта на баща му, тази жена, която Тикако тогава одумваше, ругаеше, бе дошла на тази чайна церемония заедно с дъщеря си.

Сякаш студена вълна обля Кикудзи.

През главата му мина мисълта, че дори ако повярва на думите на Тикако за това, че тя не ги е поканила нарочно, то си остава изненадващият факт, че след смъртта на баща му тя е поддържала отношения с госпожа Оота. Вероятно дори дъщеря й е посещавала уроците на Тикако по чайна церемония.

— Ако ви е неприятно, мога да помоля Оота-сан да си отиде — каза Тикако, стараейки се да срещне погледа на Кикудзи.

— На мен ми е безразлично. Ако сама се досети да си отиде — моля, няма да я спирам.

— Ако беше толкова досетлива, надали щяха да страдат така родителите ви.

— Но вие казахте, че тя е тук с дъщеря си?

Кикудзи още не беше виждал дъщерята на вдовицата. И сега той си помисли, че никак не е хубаво това, дето срещна момичето с хилядата жерава в присъствието на госпожа Оота. А още по-лошо беше това, че на тази първа среща присъствува и дъщерята на Оота.

Но противният глас на Тикако продължаваше да действува на нервите му и той се принуди да стане, за да я прекъсне.

— Както и да е, вече всички разбраха, че аз съм тук. Нямам намерение да се крия или да бягам. — Той влезе в стаята и седна на отреденото му почетно място.

След него влезе Тикако и го представи:

— Митани-сан. Син на покойния Митани-сан. — Кикудзи още веднаж се поклони и едва когато повдигна глава, можа да разгледа добре девойките. Изглежда, той беше леко възбуден. Отначало ярките цветове на кимоната го заслепяваха и той не бе в състояние да познае никого от присъствуващите. Едва след като се поуспокои и можа да разгледа всички, Кикудзи забеляза, че е седнал точно срещу госпожа Оота.

— Божичко! — възкликна госпожа Оота толкова силно, че всички наоколо чуха нейния възглас, в който прозвучаха едновременно учудване и искрена радост. — Колко време не сме се виждали! Извинете ме, че досега сама не съм ви се обаждала — продължаваше тя и леко дръпна за ръкава седящото до нея момиче, сякаш й казваше — какво чакаш? Поздрави го по-бързо. Момичето изглежда се смути, поруменя от срам и се поклони:

Кикудзи бе потресен. В държанието на госпожа Оота не се забелязваше и най-малкият оттенък на враждебност или недружелюбност. Дори изглеждаше, че тя изпитва някаква радост. Очевидно, неочакваната среща с Кикудзи й достави удоволствие. Изглеждаше, че госпожата забрави за неловкото положение, в което тя самата изпадна в очите на присъствуващите.

Дъщеря й седеше мълчаливо с наведена глава. Госпожа Оота забеляза това и по челото й избиха розови петна, но без да дава вид, че се е смутила, тя продължаваше ласкаво да гледа Кикудзи.

— И вас ли ви привлича чайната церемония?

— Не, за разлика от баща си, нямам такова увлечение.

— Странно… А аз мислех, че тия неща се предават в кръвта.

Изглежда, в този момент в паметта на госпожа Оота изплуваха някои спомени, защото очите й потъмняха и се навлажниха.

Кикудзи не беше виждал вдовицата Оота от деня, в които погребваха баща му.

За тези четири години тя почти не бе се изменила.

И бялата й стройна шия, не съвсем хармонираща с кръглите й пълни рамене, и цялата й не според възрастта млада фигура, бяха същите както преди. По-рано му се струваше, че в сравнение с очите, носът и устата й са прекалено малки. Сега, след като разгледа добре лицето й, той забеляза, че когато тя се усмихва, то става много миловидно, а когато госпожата говори, дясната й устна се издава леко напред. Това увеличаваше миловидността на изражението й.

Дъщерята бе наследила от майка си дългата шия и закръглените рамене. Устните й бяха по-големи от тези на майката и сега бяха плътно затворени.

На Кикудзи му се стори забавно, че устните на майката са по-изящни от тия на дъщерята. В големите черни очи на момичето той видя неизмерима печал.

Тикако погледна към тлеещия огън в огнището и каза:

— Инамура-сан, няма ли да предложите на Митани-сан чашка чай. Днес още не сме имали удоволствието да се полюбуваме на вашето умение.

При тези думи момичето, което държеше в ръцете си фурошики с хилядата жерава, стана.

Кикудзи забеляза, че през цялото време това момиче е седяло до госпожа Оота. Но след като видя госпожа Оота и дъщеря й, той избягваше да гледа към нея.

Предлагайки на момичето да приготви чай, Тикако вероятно искаше да даде възможност на Кикудзи добре да го разгледа.

Момичето се наведе над котлето и леко извръщайки глава, запита Тикако:

— А в коя чашка?

— Да, в коя наистина. Може би в тази — поде Тикако, — тя ми е подарена от покойния ви баща. В тази чашка съм му наливала винаги.

Кикудзи отлично помнеше чашката, която стоеше пред дъщерята на Инамура. Баща му пиеше чай винаги само от нея, но тя му бе подарена от вдовицата Оота. Как ли се чувствуваше в този момент госпожа Оота? Любимата чашка на покойния си съпруг тя бе подарила на бащата на Кикудзи, а той взел, че я дал на Тикако.

Липсата на такт у Тикако учуди и подразни Кикудзи.

Но в същия момент той си помисли, че ако става дума за нетактичност и безчувствие, то и госпожа Оота не й отстъпва в това отношение.

От огнището струеше лек дим, който се разстилаше над главите на присъствуващите и сякаш сплиташе в едно цяло миналото на тези две немлади вече жени. А пред тях младата дъщеря на Инамура безукорно и изящно изпълняваше чайния обред. Кикудзи изведнаж почувствува завладяващата красота на момичето.

[1] Таби — чорапи с един пръст. Според японските обичаи, преди да се влезе в дом или храм, обувките се събуват и оставят отвън. — Б.пр. ↑

[2] Татами — в Япония е прието жилищната площ да се измерва с татами. Една татами е равна на 1,5 кв. м. — Б.пр. ↑

3

Инамура-сан дори не подозираше, че Тикако иска да я покаже на Кикудзи. Съвсем спокойно тя му приготви чая и без всякакво смущение подаде чашката на Кикудзи. След като отпи от нея, той започна да й се любува. Това беше черна чашка. От едната й страна имаше ивица бяла глазура, върху която с черно бе нарисувано стръкче от папрат.

— Би трябвало да я помните — каза Тикако.

— Да, да — замислено отговори Кикудзи и отпусна ръката, в която държеше чашката.

— Това стръкче папрат създава усещането за планинска местност. Чашката е подходяща за чайна церемония в началото на пролетта и баща ви обичаше да пие от нея през същия сезон. Въпреки че вече е малко късно за нея, предлагам ви я, защото си помислих, че ще ви бъде приятно да я подържите в ръце.

— Баща ми твърде кратко време е притежавал тази чашка. Тя си има своя история и ако не се лъжа, тя е преминала дълъг път — от майстора Рикю, епоха Момояма[1], за да стигне до нас. В продължение на няколко столетия тя е била съхранявана от много ценители на чайната церемония и е била предавана следващите поколения. Така че тук баща ми стои по-настрана — каза Кикудзи, стараейки се да забрави съдбите, които се преплитаха около тази чашка.

От господин Оота чашката е станала собственост на вдовицата му, след това е била подарена на бащата на Кикудзи, който от своя страна я подарил на Тикако. И сега от четиримата, двамата мъже са починали, а двете жени присъствуват тук на чайната церемония. Само по себе си това вече е достатъчно съдбата на тази чашка да бъде считана за необикновена. А тук на чайната церемония колко много други момински ръце и устни са се докосвали до тъмната й повърхност.

— Аз също с удоволствие бих пила от тази чашка. По-рано пиех от друга — неочаквано за всички каза госпожа Оота.

Кикудзи остана отново поразен. Тази жена беше или много глупава, или нямаше срам. На Кикудзи му бе жал да погледне към дъщеря й, която не се осмеляваше да повдигне глава.

Инамура приготви чай и за госпожа Оота. Всички погледи сега бяха отправени към момичето, но то вероятно не подозираше какви страсти се бяха разбушували около черната чашка и продължаваше спокойно изпълнението на обреда. В движенията й нямаше нищо неестествено, те бяха прости и плавни. В цялата й фигура и движенията на горната част от тялото й личеше някаква особена грациозност и благородство. Върху подвижната преграда зад гърба на момичето падаше сянка от младата зеленина и нейното ярко кимоно, меко преливайки тоновете си, светеше под влияние на отразената светлина. Косите й също сякаш излъчваха светлина.

За място, където се провеждат чайни церемонии, стаята бе прекалено светла, но светлината придаваше допълнителен чар на момичето.

Нейната алена фукуса[2] не изглеждаше крещяща за обреда и дори подсилваше чувството за пролетна свежест. Сякаш алено цвете цъфтеше в ръцете на момичето. Още малко и като че ли около нея ще закръжат хиляди малки бели жерави.

— Зелен чай в черна чашка… Нали може да бъде сравнен с покарващата пролетна зеленина… — каза Оота, поемайки чашката в ръка. Добре че не каза на кого е принадлежала по-рано тази чашка.

След това започна разглеждането на чайния сервиз. Момичетата не бяха особено заинтересовани, но се стараеха внимателно да слушат обясненията на Тикако.

И мидзусами[3] — и часяку[4] по-рано принадлежаха на бащата на Кикудзи, но нито Тикако, нито пък Кикудзи споменаха тази подробност.

След като всичко завърши и момичетата си отидоха, към Кикудзи, който все още оставаше на мястото си, се приближи госпожа Оота.

— Преди всичко, моля да бъда извинена! Може би с присъствието си ви дразня, но още щом ви видях, в паметта ми изплуваха толкова скъпи спомени.

— Да…

— Какъв красавец сте станали! — очите й бяха пълни със сълзи и на Кикудзи му се стори, че те всеки момент могат да рукнат. — Пък и майка ви… Исках да дойда на погребението, но не посмях.

Върху лицето на Кикудзи се изписа гримаса на недоволство, но тя продължаваше да говори:

— Майка ви, и тя последва баща ви… Сигурно се чувствувате много самотен…

— Да…

— Вие ще тръгвате ли скоро?

— Да, след малко.

— Бих искала да поговоря с вас…

— Кикудзи-сан — извика от съседната стая Тикако. Госпожа Оота се надигна с видимо съжаление. Дъщеря й бе вече излязла в градината и я чакаше. Двете се поклониха за сбогом на Кикудзи и си отидоха.

Тикако, заедно със своите ученички и прислужничката, разтребваха в съседната стая.

— Какво ви каза госпожа Оота?

— А, нищо особено…

— Пазете се от нея. Тя през цялото време играе, лицето й винаги изобразява невинност, а какво мисли — никой не знае.

— Но у вас тя е чест гост, нали? И откога, интересно, трае това? — не се сдържа и с известна доза ирония запита Кикудзи. Като излезе навън, той пое с пълни гърди въздуха, сякаш искаше да прочисти дробовете си от отровни изпарения. Тикако отново се приближи.

— Какво ще кажете за Инамура-сан? Нали е очарователна?

— Да, много е мила. Но сигурно тя би ми направила значително по-силно впечатление, ако я бях срещнал някъде другаде, където ви няма вас и госпожа Оота и където духът на баща ми не витае така, както тук.

— Не си струва да се дразните от такива дреболии. Още повече че госпожа Оота няма никакви отношения с това момиче.

— Да, но аз почувствувах неудобство пред него.

— Защо трябва да се чувствувате така? Ако присъствието на госпожа Оота ви бе неприятно, то моля да бъда извинена, но аз дори не съм я канила. Така че не си мислете, че нейното идване има нещо общо с предварителното ми намерение да ви покажа дъщерята на Инамура.

— Позволете ми да се сбогувам с вас — прекъсна я Кикудзи. Той разбра, че ако продължава да върви с Тикако, ще му бъде трудно да се отърве от нея.

След като остана сам, Кикудзи се огледа и видя пред себе си на планинския склон дива цъфтяща азалия. Той дълбоко въздъхна.

Защо му трябваше да остава на тази чайна церемония? За да изпитва след това угризение, че се е поддал на обещанията в писмото на Тикако? Но момичето с розовото фурошики с хилядата жерава наистина му направи силно впечатление с непосредствеността си и свежестта, която излъчваше около себе си.

Може би тя бе причината срещата му с двете бивши любовници на баща му да остави такова неприятно чувство у него. Но когато си помисли, че тези две жени продължават да живеят и да безпокоят паметта на баща му, а майка му преждевременно почина, в гърдите на Кикудзи закипя гняв. В същия момент във въображението му изплува грозното петно върху гърдата на Тикако. Кикудзи свали шапката си и бавно тръгна срещу лекия полъх на вечерния вятър, донасящ свежестта на младите листа и пролетния аромат.

Съвсем неочаквано за себе си той забеляза в далечината около вратите на храма фигурата на госпожа Оота. Кикудзи се огледа с явното намерение да се отклони от пътя, който го водеше към нея. Сигурно, ако се изкачеше по един от хълмовете, без значение дали отляво или отдясно, щеше да излезе от територията на храма, без да е необходимо да минава през вратите. Но той продължи направо. Лицето му прие непроницаемо изражение.

Вдовицата забеляза Кикудзи и тръгна към него. Лицето й пламтеше.

— Чаках ви. Исках да ви видя още веднаж. Може да си помислите, че съм прекалено дръзка, но не можах просто така да си отида… Не се знае кога пак ще се видим.

— А къде е дъщеря ви?

— Фумико ще се върне в къщи без мен. Тръгна напред с една своя приятелка.

— И дъщеря ви знае, че майка й… т.е. вие ме чакате? — запита Кикудзи.

— Да — отговори госпожа Оота, като го гледаше право в очите.

— Сигурно това й е неприятно. Струва ми се, че срещата ни на чайната церемония причини болка на дъщеря ви. Дори я съжалих…

Кикудзи се стараеше да подбира думите си така, че те да прозвучат едновременно и уклончиво, и грубо. Но госпожа Оота отговори твърде откровено.

— Вие сте прав. За нея наистина срещата с вас беше мъчителна.

— Предполагам, че тя достатъчно е изстрадала заради баща ми.

Искаше да добави, както и аз заради вас, но се сдържа.

— Не е вярно — припряно заговори госпожа Оота. — Баща ви винаги беше добър и внимателен с Фумико. Исках да ви разкажа за това някой друг път, когато можете да ме изслушате спокойно… Наистина в началото Фумико не искаше да свикне с баща ви, колкото и той да се стараеше да бъде ласкав с нея. Но към края на войната, когато бомбардировките се усилиха, нещо се промени във Фумико. Не зная как точно стана, но тя изведнаж започна да полага трогателни грижи за него. Случваше се сама да се отправи за някое далечно село за продукти и да се завърне с риба или пиле, което баща ви обичаше. Тогава едно такова пътуване беше придружено с много опасности. Постоянно бомбардираха, а тя — сама под бомбите… Представяте ли си какво е търпяла и преживявала по пътя? Баща ви също не можеше да си обясни тази нейна привързаност. Пък и аз, като следях промяната в нея, трудно я разбирах. Тежко ми беше тогава… Във всяко нейно действие виждах мълчалив укор.

Кикудзи едва сега разбра откъде през ония тежки години в дома им се появяваха различни лакомства. Баща му им казваше, че това са подаръци, а се оказа, че са били покупките на дъщерята на Оота.

— И досега не ми е напълно ясна причината за промяната, която настъпи в нея — продължаваше госпожа Оота. — Може би го е правила от жалост към мен. Почувствувала е какво страшно време е настъпило — нали смъртта ходеше всеки ден по улиците. Сигурно много ме е съжалявала и е правила за баща ви всичко, което е било по силите й.

Да, вероятно момичето е преживяло твърде много, когато е разбрало кое дава сили за живот на майка му. А за майката — любовта към бащата на Кикудзи е била смисъла на живота й. И момичето се е помъчило да се отърси от миналото — опитало се е да забрави покойния си баща и да подчини себе си на живота на майка си, посветило се е на нейната неспокойна любов.

— Забелязахте ли пръстена на ръката на Фумико?

— Не.

— Той е подарък от баща ви. По време на въздушна тревога той винаги се връщаше в дома си. И Фумико винаги отиваше да го изпрати, като никакви увещания не можеха да я отклонят. Твърдеше, че по пътя с човек всичко може да се случи, а не мислеше, че тя също може да загине от бомба. И веднаж, когато отиде да изпрати баща ви и не се завърна, аз много се разтревожих, но вътрешно се надявах, че може би е останала да нощува у вас. Когато рано сутринта тя дойде, оказа се, че цялата нощ е прекарала в някакво противовъздушно скривалище. При следващото си посещение у нас баща ви каза: „Много ти благодаря, Фуми-тян, за вниманието и добротата“ и й подари пръстена… Сигурно по време на чайната церемония тя се е срамувала и е изпитвала неудобство от ръката си, да не би да забележите подаръка на баща ви…

Кикудзи слушаше госпожа Оота и в душата му се пораждаше неприязън. Нима тази жена с разказите си се надяваше да предизвика съчувствието му?!

Странно, но към нея той не изпитваше омраза или враждебност. Имаше някаква топлота в тази жена, която го обезоръжаваше.

Вероятно дъщеря й не е могла да бъде равнодушна към чувствата и страданията на майка си и затова е полагала толкова грижи за баща му.

На Кикудзи се стори, че като разказваше за дъщеря си, госпожа Оота всъщност говореше за своята любов.

Навярно на нея й се искаше да излее душата си пред него и като му говореше, тя се вживяваше, сякаш забравяше, че пред нея стои не покойният й любим, а неговият син. Тази мисъл беше ужасна, но Кикудзи имаше чувството, че тя се изповядваше пред баща му, а не пред него.

Неприязънта, която по-рано те изпитваха с майка си към вдовицата Оота, почти изчезна. И когато не мислеше за нея, можеше за момент да си въобрази, че тази жена е обичала именно него. Нали той и баща му са едно цяло… Обхвана го изкушението да повярва в отдавнашната си близост с тази жена.

Едва сега Кикудзи започна да разбира защо баща му почти веднага е изоставил Тикако, а с госпожа Оота е останал близък до смъртта си. Разбра и нещо друго — Тикако мразеше госпожа Оота и продължаваше да й се надсмива и унижава до ден-днешен. В него изведнаж се породи жестокото желание да унижи госпожа Оота. Вече не бе в състояние да го овладее, и каза:

— Вие, изглежда, често присъствувате на чайните церемонии, устройвани от Куримото-сан. А пък аз си мислех, че имате достатъчно основание да ви са неприятни срещите с нея — нали на времето тя ви причини доста страдания…

— Да… Но когато почина баща ви получих от нея писмо… И се почувствувах така самотна, че… — госпожа Оота сведе виновно глава.

— Дъщеря ви винаги ли ви придружава, когато идвате тук?

— Фумико?… Не, невинаги. Само от време на време, и то без особено желание. Прави го заради мен.

Те пресякоха железопътната линия при спирката Северна Камакура и тръгнаха към планината, извисяваща се срещу храма Енкакудзи.

[1] Втората половина на XVI в. — Б.пр. ↑

[2] Фукуса — салфетка за чайна церемония, традиционният цвят е бял. — Б.пр. ↑

[3] Мидзусами — съд, от който доливат вода в котлето, висящо над огъня. — Б.пр. ↑

[4] Часяку — малък черпак, често от бамбук, с който загребват вряща вода от котлето. — Б.пр. ↑

4

Госпожа Оота беше на около 45 години и беше с двадесет години по-възрастна от Кикудзи, но той имаше чувството, че държи в обятията си съвсем млада жена, по-млада от самия него.

На него му беше хубаво с нея, чувствуваше се напълно свободно и не изпитваше обичайната скованост, присъща на самотните мъже в началото на всяка интимна връзка.

На Кикудзи му се струваше, че за пръв път е разбрал какво е това жена, а и какво значи да си мъж. В него се бе събудил мъжът и това го вълнуваше. Досега той и не подозираше каква може да бъде истинската жена — нежна, отдаваща се, отдаваща се до главозамайване, всеотдайна в топлотата на своите ласки. Тя го увличаше, и в същото време покорно го следваше, той сякаш се разтваряше в нея. За пръв път Кикудзи не изпита отвращение от близостта си с жена. В момента, когато то трябваше да настъпи, обхвана го някакво странно спокойствие.

По-рано винаги се стремеше по-бързо да се отдръпне от жената, а този път не само че не желаеше това, но му се искаше дълго да се наслаждава на близостта и топлината на притисналото се до него тяло. Сладостни тръпки го обземаха при всяко нейно раздвижване и той дори не подозираше, че те могат да бъдат така продължителни и приятни. В полусън у него се пораждаше и го изпълваше някакво смътно чувство за превъзходство, сякаш той е господарят, а тя робинята, готова да изпълни всякакъв негов каприз.

И в същото време в обятията й се чувствуваше топла майчинска ласка.

Той вдигна глава над рамото й, и я запита:

— Знаеш ли, че ето тук Куримото има голямо петно?

Кикудзи веднага разбра, че е казал нещо неприятно, но всичко в него дремеше и той се беше предал на сладката леност, разливаща се по цялото му тяло и затова чувството за вина пред Тикако не се появи.

— Точно на това място — добави той, протягайки ръка към гърдата на вдовицата. Много му се искаше да каже нещо още от този род. Дали защото изведнаж му се прииска да нарани госпожа Оота или това бе своеобразна защитна реакция срещу необичайното му вътрешно състояние, но Кикудзи изпитваше неудобство да гледа гръдта й и може би с грубостта си се стремеше да скрие смущението си.

— Не трябва, не искам — вдовицата внимателно загърна кимоното си. Изглежда думите на Кикудзи не й направиха особено впечатление. — За пръв път чувам за такова петно, нали не се вижда под кимоното? — каза тя спокойно.

— Защо да не се вижда?

— Ами как?

— Ако то е на това място, няма ли да го видим?

— Да не сте решили да проверите дали аз нямам подобно петно?

— Не, но интересно как ли се чувствува една жена, ако има такова петно?

— Тук ли? — запита вдовицата, поглеждайки към гърдата си. — Какво ви дойде на ум така изведнаж? Мисля, че това няма никакво значение.

Заядливото подмятане на Кикудзи така и не успя да причини на госпожа Оота никаква болка. Затова пък той чувствуваше как някакво озлобление против нея и против всичко го изпълваше и търсеше изход.

— Няма ли? Не бих казал, че няма. Един-единствен път видях това петно, когато бях на осем-девет години, но то и досега стои пред очите ми.

— Но защо?

— Не знам, но мисля, че и в твоя живот това петно е изиграло определена роля. Нали и Куримото почти всеки ден ти е устройвала сцени в къщи под предлог, че майка ми и аз я подстрекаваме за това…

Вдовицата кимна в потвърждение и леко се отдръпна от Кикудзи. Той силно се притисна към нея.

— Тогава тя сигурно нито за минута не е забравяла за петното върху гърдата си и от това злобата й не е затихвала.

— Какви ужасни неща говорите!

— А сигурно е искала малко или много да отмъсти на баща ми.

— Да отмъсти ли? За какво?

— Тя свързваше всичките си житейски неуспехи с петното. Струва ми се, че то е причината баща ми да се е отнасял пренебрежително към нея, а след време съвсем да я изостави.

— Моля да не говорите повече за това. Разваляте ми настроението с подобни приказки.

Но госпожа Оота не беше развълнувана, нито ядосана. Тя запазваше пълно спокойствие и по всяка вероятност петното беше за нея чиста абстракция.

— Мисля, че това са вече минали страдания. Сега Куримото-сан си живее спокойно и дори не си спомня за своето рождено петно.

— А нима страданията не оставят след себе си белези от душевни рани?

— Може би… Но страданията отминават и се забравят, а миналото с цялата изживяна мъка ни става скъпо…

Госпожа Оота говореше тихо, сякаш все още се намираше в полусън.

И в този момент от Кикудзи се изтръгнаха думите, които беше решил в никакъв случай да не произнася:

— Помниш ли момичето, което седеше до теб на чайната церемония?

— Да, Юкико-сан. Дъщерята на Инамура.

— Куримото специално ме беше поканила, за да ми покаже това момиче.

— Господи!

Големите очи на госпожа Оота се разшириха и се впиха в лицето на Кикудзи.

— Вие сте гледали на нея като на бъдеща съпруга?

— Каква ти съпруга…

— Но как така… И след това вие… аз…

Раменете на вдовицата потрепериха в безмълвен плач и от широко разтворените й очи върху възглавницата покапаха сълзи.

— Това е долно и мерзко! Защо по-рано не ми казахте? — Тя притисна лице към възглавницата и захлипа по-силно.

— Кое е толкова мерзко? Това, че след като съм я видял… по пътя за в къщи ние… Въобще каква връзка има между тези неща?

Той каза това, напълно убеден в правотата си.

Но изведнаж пред очите му изникна грациозната фигура на момичето, видя розовата й фурошики с хилядата жерава и в този момент изпита отвращение към потреперващото от ридание до него тяло на вдовицата.

— Това е ужасно!… И как можах… Това е престъпление от моя страна… Аз… — кръглите й рамене потреперваха.

Кикудзи не се разкайваше, защото ако трябваше да изпита някакво разкаяние, то можеше да бъде само поради факта, че тази жена някога е била любовница на баща му.

Но до този момент той нито се разкайваше, нито пък изпитваше някакво отвращение.

Не му беше съвсем ясно как стана всичко това между него и госпожа Оота, стана някак от само себе си, просто и естествено. Според нейните думи тя не може да си прости, че се е намесила в неговия живот, че го е съблазнила… Но нима е така? Те еднакво силно изпитваха желанието да са заедно. Нямаше го вътрешното съпротивление и вероятно в този момент не се съобразяваха със законите на нравствеността.

Те се изкачиха на противоположния на храма Енкакудзи хълм и влязоха в малкия хотел, където вечеряха. Наистина друго нямаше какво да правят. Кикудзи слушаше разказите на вдовицата за баща му и не можеше да я прекъсне. Сигурно изглеждаше смешно, че той бе седнал да я слуша, но тя не чувствуваше това и продължаваше да разказва за отминалото си щастие, за чувствата си към покойния Митани-сан, за погребаните си надежди. В разказите й имаше много топлота и нежност, които постепенно се предадоха и на Кикудзи и той започна да изпитва симпатия към госпожа Оота.

И още почувствува, че баща му е бил наистина щастлив с нея.

На тази нейна всеобхватна нежност не можеше да се устои. Тя стана главната причина за всичко. Кикудзи не използува момента, когато все още можеше да се освободи от влиянието й, а след това се отпусна в приятната омая на любовното опиянение и вече нямаше желание да се противи на случая, който ги беше събрал.

И все пак в дъното на душата му оставяше някаква горчилка. И сигурно тя бе причината той да заговори за Тикако и дъщерята на Инамура.

Но ефектът от думите му надмина всички негови очаквания. Самият той се погнуси от постъпката си. И все пак не трябваше да се разкайва, разкаянието само ще усили озлоблението му и тогава може да наговори куп глупости.

— Дайте да забравим всичко. Все едно че нищо не е било.

— Правилно. Все едно че само сте си спомнили за баща ми.

— Боже мой!

Тя надигна глава и изумено го погледна. От плача и от възглавницата, притискана до лицето, клепачите й бяха почервенели. Дори очите й бяха помътнени, но в тях Кикудзи забеляза сянката на неотдавнашната удовлетвореност.

— Не съм дори в състояние да възразя… Толкова съм жалка…

— Лъжеш! — прекъсна я Кикудзи, грубо разтваряйки кимоното й и оголвайки гръдта й. — Не забравяй, че нямаш рождено петно. Ако имаше, сигурно щеше да го мислиш постоянно. Такива неща се помнят.

Кикудзи сам се учуди на думите си.

— Не трябва — не ме гледайте така! Не съм вече млада.

Той впи устни в гърдата й. И отново го обхванаха сладостни тръпки.

След това спокойно заспа.

В съня си той чу пеенето на птички. Стори му се, че за пръв път в живота му го събуждат птици.

Навярно сутрешната роса беше окъпала зелените дървета и заедно с това беше промила мозъка му. Нито една мисъл не се задържаше в главата му. Жената лежеше с гръб към Кикудзи. Кога ли беше успяла да се обърне на другата страна… Кикудзи учудено се надигна, повдигайки се на лакътя си, с някакво странно смущение надникна в лицето на спящата.

5

Мина около месец след чайната церемония и един ден дъщерята на госпожа Оота посети Кикудзи. Това посещение беше за него неочаквано и от изненада той се засуети. Покани момичето в хола, сам отиде в кухнята, отвори бюфета, сложи в чинийки сладкиши и с тях се върна при Фумико. Но все още не можеше да се успокои. Безпокоеше го мисълта дали момичето е само или с майка си. Може би госпожа Оота не се е решила да влезе у дома му и чака на улицата? Когато с тези свои мисли Кикудзи влезе отново в хола, момичето стана от фотьойла. Устните й бяха плътно стиснати и долната, едва издадена напред, изглеждаше по-тънка, отколкото бе в действителност.

— Прощавайте, че ви накарах да чакате.

Кикудзи мина зад гърба на момичето и разтвори стъклената врата, водеща към двора. В същия момент той усети едва уловимия аромат, идващ от поставените във ваза бели хризантеми.

Фумико се беше свила, сякаш се боеше да изправи заоблените си рамене.

— Моля седнете — каза Кикудзи и пръв се отпусна във фотьойла. Обзе го някакво странно спокойствие — може би главно заради това, че Фумико много приличаше на майка си.

— Извинете за неочакваната визита. Не трябваше да идвам така при вас… — произнесе тя, без да вдигне очи.

— Не се безпокойте, радвам се, че сте открили бързо дома ми и не сте се лутали дълго.

— Да…

Едновременно с отговора й той си спомни — нали тя е изпращала баща му до вкъщи по време на бомбардировките! За това вече му беше разказвала майка й.

Кикудзи едва не се изпусна да й го каже, но се сдържа. Само погледна към нея и се учуди колко много тя приличаше на майка си.

И изведнаж от спомена за госпожа Оота го обхванаха сладостните тръпки и той се пренесе във времето, прекарано с нея — колко нежност, всеотдайност и топлота излъчваше тя… И какво спокойствие…

Поради това спокойствие сега му беше леко и приятно с Фумико. Между тях вече не съществуваше първоначалното напрежение, но той все още не се решаваше да я погледне в очите.

— Аз… — започна тя, но замълча и повдигна глава… — имам към вас една молба… Дойдох заради мама… — Кикудзи затаи дъх. — Моля ви, простете на майка ми!

— Какво?… Да й прощавам? Но за какво? — В гласа на Кикудзи прозвуча неподправено учудване. Но след секунда той вече се беше досетил, че госпожа Оота е била откровена с дъщеря си. — Ако някой трябва да иска прошка, то това съм аз — добави той.

— Не, простете й и за баща ви…

— Ако става дума за баща ми, то пак аз трябва да искам прошка. А така на кого да се прощава? Нали майка ми отдавна не е между живите.

— Да, но… Аз мислех, че моята майка е виновна за това, че така рано починаха… баща ви и майка ви… Дори й го казах.

— Тук сте прекалили. Да бяхте се смилили над майка си.

— Ако майка ми беше умряла по-рано, сигурно за всички би било по-добре…

Изглежда, в този момент момичето изпитваше мъчителен срам. Кикудзи се досети — ами че тя говореше за него! Колко ли оскърбена и унижена се чувствуваше!

— Моля ви, простете й, простете й! — повтаряше Фумико и в гласа й звучеше безкрайно отчаяние.

— За каква прошка може да става дума! Аз съм благодарен на майка ви — ясно и твърдо каза Кикудзи.

— Тя е за всичко виновна! Майка ми е ужасна жена! Оставете я моля ви! Не й обръщайте внимание!… — Гласът на момичето трепереше.

Кикудзи добре разбра какво влагаше Фумико в молбата си — не само да не обвинява, но и да забрави, да не безпокои.

— И още нещо… моля ви не й се обаждайте повече по телефона!

Лицето й се покри с руменина и сякаш опитвайки се да превъзмогне срама и отчаянието, тя повдигна глава и открито погледна Кикудзи. В очите й имаше сълзи. Широко разтворените й зеници не изразяваха неприязън, а само няма молба.

— Разбирам — каза Кикудзи. — Простете ми.

— Умолявам ви!…

Лицето на момичето пламтеше. Руменината беше избила по грациозната й шия и контрастираше със снежнобялата якичка на дрехата, подчертавайки красотата на тази шия.

— По телефона майка ми ви обеща, че ще дойде, но аз не й позволих… Тя искаше на всяка цена да излезе, но аз я прегърнах и я задържах.

Момичето вече се беше поуспокоило. Гласът му звучеше по-равномерно…

На третия ден след онази нощ Кикудзи позвъни на госпожа Оота. По гласа й той разбра, че това я зарадва много, но на условената среща в кафенето тя не дойде. След този телефонен разговор той вече не я потърси.

— След това ми стана жал за нея. Но в него момент за нищо друго не мислех, освен как да я задържа. Тя много плака. Казваше ми — щом не ме пускаш, позвъни ти и кажи, че няма да отида… Аз исках да набера номера ви, вдигнах слушалката, а не можах да произнеса и дума. А тя гледаше телефона и плачеше. Сигурно вие сте й напомнили Митани-сан. Такава си е майка ми.

И двамата замълчаха. След малко Кикудзи запита:

— Вие знаехте, че след чайната церемония майка ви остана… заради мен… Защо тогава си отидохте?

— Мислех, че заради Митани-сан имате лошо мнение за нея. Исках да поговорите и да разберете, че тя не е толкова лош човек.

— Не е толкова лош човек ли! Напротив тя е много добра!

Момичето сведе очи. Имаше красиво очертан нос, леко набъбнали устни и нежен овал на лицето, кръгло като на майка й.

— Преди много мислех за вас. Знаех, че госпожа Оота има дъщеря и си представях как ли с това момиченце ще си говорим за баща ми.

Фумико кимна.

— Понякога и аз мислех за това.

Този спомен натъжи Кикудзи. Ако между него и вдовицата не се беше случило нищо, той можеше без всякакво стеснение да разговаря с момичето за баща си. Но именно заради това, че нещо се беше случило, той прости на госпожа Оота, прости й от цялото си сърце и вече не съдеше баща си за връзките му с нея. Може би това изглеждаше ужасно?

Момичето вероятно почувствува, че се заседя по-дълго, отколкото трябва, и бързо се надигна от креслото. Кикудзи стана и я изпрати.

— Колко хубаво би било, ако някога с вас имаме възможност спокойно да поговорим за благородния характер на майка ви, пък и за баща ми… нали? — каза той и сам се учуди на думите си. Мисълта му прозвуча малко странно, но той действително чувствуваше това.

— Да… не би било лошо… Но вие скоро ще се жените.

— Ще се женя ли?

— Ами, да. Майка ми каза. Нали затова сте били на чайната церемония — да се запознаете с Юкико Инамура — бъдещата ви съпруга.

— Но това не е вярно…

От вратата пътят се изкачваше нагоре. Някъде на средата на хълма правеше няколко чупки и оттам дома на Кикудзи вече не се виждаше — само короните на растящите в градината дървета се зеленееха на светлосиния фон на небосвода.

Думите на момичето накараха Кикудзи да си спомни за девойката с хилядата жерави. Изведнаж в паметта му изплува нейната стройна и грациозна фигура.

Фумико спря и си взе довиждане.

Кикудзи бавно тръгна обратно по хълма.

Залез в гората

1

Тикако позвъни в работата на Кикудзи. Когато той вдигна слушалката и чу гласа й, лицето му се изкриви в досадна гримаса.

— Вие от работа направо в къщи ли се връщате?

— Още не знам…

— Моля ви днес веднага след работа се върнете в къщи. Заради паметта на баща ви. В този ден той винаги устройваше чайна церемония. Откакто се сетих за това, не мога да си намеря място…

Кикудзи мълчеше.

— Докато в чайния павилион… Ало, ало! Чувате ли ме? Докато разтребвах чайния павилион, искаше ми се да приготвя нещо набързо…

— Всъщност, къде се намирате в момента?

— У вас, у вас в къщи, извинете, че веднага не ви казах.

Кикудзи се удиви.

— Спомних си за този ден и място не можах да си намеря. Няма да се успокоя, мисля си, докато не отида у вас и не разтребя чайния павилион. С ваше разрешение, разбира се. Трябваше по-рано да ви позвъня и да ви предупредя, но… страхувах се, че ще ми откажете…

След смъртта на баща му чайният павилион запустя. Докато беше жива майка му, все още го поддържаха. Тя обичаше да ходи там и дълго седеше съвсем сама. Но никога не разпалваше огнището, а вземаше със себе си чайника с гореща вода. Вероятно това място й служеше за отдих и размисъл. Тогава Кикудзи изгаряше от любопитство да види какво прави там майка му, но нищо интересно не виждаше — само самотната й фигура, която го караше да изпитва някаква смътна тъга.

Докато баща му беше жив, в чайния павилион се разпореждаше Тикако и майка му не ходеше там. А след смъртта й павилионът винаги беше затворен. Само старата прислужничка, която отдавна живееше в дома им, го проветряваше няколко пъти в годината.

— Кажете откога там не е влизал никой? Колкото и да ги чистя, тия татами миришат на плесен. Как сте могли да го изоставите.

Тонът на Тикако стана нагъл.

— Докато почиствах, искаше ми се да приготвя нещо. Разбира се, всичко е много набързо, пък и не мога да проявя повечко фантазия, тъй като почти нямате продукти. Но все пак успях да приготвя някои неща. Затова, моля ви, веднага си елате в къщи.

— Хм… вие ме учудвате…

— Кикудзи-сан, сам ще ви бъде скучно. Можете да поканите трима-четирима свои колеги…

— Тук няма любители на чайни церемонии.

— Още по добре, че не разбират много-много. Всичко ще бъде набързо и твърде скромно. Нека дойдат просто така.

— Не, излишно е да говорим повече за това — рязко я прекъсна Кикудзи.

— Жалко? Какво да направим тогава? Може би няма да е лошо, ако поканим някои от старите приятели на баща ви?… Не, не е много удобно. Да, знаете ли какво измислих? Искате ли да позвъня на дъщерята на Инамура-сан?

— Престанете с вашите предложения. Нищо не искам.

— Защо? Ще бъде много хубаво! Трябва да ви кажа, че тяхното семейство е в течение на вашите намерения. Помислете си колко добре се нарежда всичко — тя ще дойде. Вие още веднаж ще можете да я огледате, да поговорите насаме… Няма да имате нищо против, ако сега й позвъня, нали?

— Не, имам! И прекратете всичко това! — Кикудзи се задъха от възмущение. — А в къщи няма да се върна.

— Добре, добре… Този разговор не е за телефона. Ще поговорим след това… И така договорихме се, че след работа си идвате направо в къщи…

— Какво означава „договорихме се“!? Мисля, че достатъчно ясно ви казах…

— Да, разбира се, казахте… Считайте, че съм ви направила малък сюрприз.

Гласът на Тикако като отрова проникваше в душата на Кикудзи. И той отново си спомни огромното петно на лявата й гръд.

Изведнаж в главата му нещо зашумя както в празния чаен павилион, който Тикако почистваше. Той чуваше звука на метлата и шляпането на мокрия парцал.

И отново в него се надигна старото отвращение към тази жена. Мисълта, че тя тайно се е промъкнала в дома му и сега се разпорежда в кухнята, още повече усилваше неговата неприязън.

Ако тя беше само почистила чайния павилион и поставила там цветя, той би се смирил заради паметта на баща си.

И сред насъбралия се гняв, като светъл лъч изплува образът на Юкико Инамура.

След смъртта на баща си Кикудзи не поддържаше никакви връзки с Тикако. Може би сега, използувайки младата Юкико като примамка, тя отново искаше да възвърне предишното си положение — да стане приятелка на дома им.

В телефонния разговор с Тикако имаше нещо смешно, предизвикващо пренебрежителна усмивка, и в същото време подобна натрапчивост го караше да бъде нащрек.

Той се чувствуваше уязвим. Ако не беше това чувство, той надали би отреагирал така на телефонния разговор и наглостта, проявена от Тикако — сигурно би я срязал в самото начало. Но сега той не можеше дори истински да се ядоса, собствената му уязвимост го правеше безпомощен. Ами ако Тикако е разбрала за неговата слабост към вдовицата?

След работа Кикудзи се разходи по Гинза[1] и влезе в малък тесен бар. Не му се връщаше веднага в къщи, но в края на краищата Тикако беше права — рано или късно трябваше да го стори. Той отлагаше този момент, измъчван от собствената си уязвимост.

Но откъде тя можеше да знае за нощта, прекарана с госпожа Оота в хотела, след чайната церемония в павилиона на храма Енкакудзи?

Или тя вече беше успяла да се срещне с госпожа Оота?

Нейният требващ и нагъл тон по телефона го накараха да подозира, че зад всичко това се крие нещо повече от обикновена натрапчивост.

Или може би това бе прелюдия в стила на Тикако, за да получат някакъв първоначален тласък отношенията му с дъщерята на Инамура?

Кикудзи не можеше повече да стои в бара. Излезе и тръгна към спирката на трамвая. Теглеше го към къщи.

Седна до прозореца на вагона и започна да наблюдава широкия, залесен с дървета, булевард, свързващ станция Юракучо с Токийската гара. Булевардът се простираше от изток на запад и образуваше почти прав ъгъл с железобетонния надлез. Слънцето залязваше и асфалтът блестеше ослепително като ивица полиран метал. Дърветата Кикудзи виждаше срещу слънцето и зеленината им изглеждаше тъмна, а сянката прохладна. Покритите с гъста зеленина корони бяха разпрострели нашироко клоните си. От двете страни на булеварда се извисяваха сгради от европейски тип — солидни и здрави.

По булеварда цареше странна пустота. Не се виждаше жива душа. Голямата лента на асфалта в далечината опираше до рова и стените на императорския дворец.

Натъпканият вагон на трамвая обаче беше ужасяващо реален и нямаше нищо общо с приятната вечер. Само булевардът изглеждаше неземен в този час.

Кикудзи изведнаж си представи как от дълбочината на алеята идва Юкико, а в ръцете си държи нежнорозовата фурошики с хилядата бели жерава.

Особено ярък в паметта му беше не толкова споменът за Юкико, колкото за нейната фурошики с хилядата жерава.

Настроението му се повиши.

При мисълта, че момичето в този момент го чака в къщи, Кикудзи почувствува как сърцето му заби по-бързо.

Но защо Тикако искаше той да покани колегите си, а едва след като й отказа, предложи да покани Юкико? Кикудзи нищо не разбираше.

Когато той си стигна в къщи, Тикако излезе в преддверието да го посрещне.

— Сам ли сте?

Кикудзи кимна.

— И много хубаво, че сте сам! Заповядайте, вече ви чакат. — Тикако пое шапката и чантата му. — Къде сте се отбивали по пътя?

Помисли, че лицето му го издава, че е пил.

— Къде сте били? Аз още веднаж звъних на работата ви — продължаваше Тикако. — Казаха ми, че сте си тръгнали. Засякох времето, изчислих колко ви е необходимо, за да си дойдете…

— Вие действително ме учудвате!

Времето засича, а да му се извини, че без негово позволение се разпорежда в дома му, дори и не мисли.

Тикако го последва в стаята и имаше намерение да му подаде кимоното, предвидливо оставено от прислужничката, да се преоблече.

— Оставете! — Спря я рязко Кикудзи. — Кимоното мога да облека сам, а вие не оставяйте гостенката сама.

Той съблече сакото си и като да бягаше от Тикако, се отправи към килера да се преоблече. Оттам излезе вече в кимоно. Тикако така си и седеше в стаята му, както я беше оставил.

— Ех, вие самотни мъже! Не ви ли омръзна ергенският живот? — каза тя и насмешливо погледна към Кикудзи.

Беше препасала кухненската престилка, която някога принадлежеше на майка му. Ръкавите й бяха високо запретнати и заголените й ръце, изглеждаха сякаш съставени от различни части: изсушените силни китки, приятно закръглените лакти, а горната част от ръцете, особено вътрешната страна — пълни, отпуснати и на гънки. Кикудзи се изненада, той мислеше, че ръцете й са силни и мускулести.

— Сигурно най-добре ще се чувствувате в чайния павилион. А засега поканих момичето в хола — каза Тикако. Тонът й беше станал сух и официален.

— Не знам само дали там електричеството е в ред — никога не съм виждал в павилиона да свети.

— Ще запалим свещи. Това дори е по-оригинално.

— Не, само не свещи. Неприятно е…

Тикако трепна, сякаш се сети за нещо и каза:

— Да, когато позвъних на Юкико, тя ме попита с майка си ли да дойде. Разбира се, аз й казах, че така дори ще бъде по-добре… Но госпожа Инамура имала някаква работа и решихме момичето да дойде само.

— Решихме ли? Това вие сте решили! Интересно какво ли са си помислили хората? Естествено, вътрешно са се възмутили от такава наглост — звънят и едва ли не им заповядват да отидат на гости!

— Може и така да е, но момичето е вече тук. А щом е дошло, то не може да става и дума за проявена неучтивост от наша страна.

— Защо?

— Много просто! Момичето дойде след първото позвъняване, значи й е приятна вашата покана, значи вие сте й интересен. А това, че погледнато отстрани, всичко изглежда малко необичайно, няма никакво значение. След това вие заедно ще ми благодарите, заедно ще се посмеете дори над моите сегашни усилия. Когато хората се разберат помежду си, не е важно как са стигнали до това. От собствен опит го зная…

Тикако говореше твърде самоуверено, сякаш можеше да чете и предугажда мислите и чувствата на Кикудзи.

— Ама вие… да не би да сте говорили за това?

— Да.

Като че Тикако сама изгаряше от нетърпение и сякаш подканяше Кикудзи — е, хайде, решавай се!

Кикудзи излезе на верандата и се отправи към стаята за гости. Пътьом той се опита да промени израза на лицето си. Не беше удобно да се появява с кисела физиономия пред момичето. Гъстата сянка на наровото дърво, покрай което мина, напомняше с очертанията си формата на петното върху гърдата на Тикако. Кикудзи тръсна глава, стараейки се да пропъди тези свои мисли. Около входа на стаята за гости и по каменните плочи на пътечката в градината се виждаха последните отблясъци на залязващото слънце.

Вратите на стаята бяха разтворени и Юкико Инамура седеше почти на самата веранда. На Кикудзи се стори, че от момичето се излъчва слабо сияние, което осветяваше до дъното просторната стая.

В стенната ниша в плоска ваза имаше червени петунии. Същите цветя бяха и върху пояса на Юкико. Дали беше случайност?…

Едва ли — нали тези цветя са широко разпространен символ на пролетния ден.

Цветята в нишата бяха розови, а не червени, с много високи стебла. Личеше, че бяха току-що отрязани. Сигурно Тикако ги беше поставила неотдавна.

[1] Гинза — централна улица в Токио. — Б.пр. ↑

2

През следващия ден, неделя, валя дъжд.

Следобеда Кикудзи отиде в чайния павилион. Трябваше да разтреби след вчерашната чайна церемония. При мисълта за Юкико го обзе смътна тъга. В павилиона сякаш все още се усещаше едва уловимият аромат, оставен от нея.

Той поиска от прислужничката да му подаде чадъра, слезе от верандата и тръгна по каменната пътечка, водеща навътре в градината.

Почти веднага забеляза, че водосточната тръба се беше спукала и водата шумно се изливаше на земята.

— Трябва да се поправи — каза Кикудзи на прислужничката.

— Да, трябва.

Кикудзи си спомни, че в дъждовните нощи шумът от падащата през тази дупка вода отдавна му пречеше да спи.

— Защо ли пък да се поправя? Започнеш ли ремонта на едно, тутакси излиза и нещо друго. Прави ремонти, ако си нямаш работа. Май ще е по-добре да продам къщата, докато съвсем не се е разрушила.

— В наши дни всички собственици на големи къщи са на това мнение — отговори прислужничката — и госпожицата вчера постоянно се учудваше какъв просторен дом имате. Сигурно тя се надява да живее в него.

Прислужничката сякаш искаше да го посъветва да не продава къщата.

— Да не би Куримото-сенсей да е наговорила вчера нещо?

— Да. Когато госпожицата пристигна, Куримото-сан я разведе из вашия дом и всичко й показа.

— Дявол знае какво става!

Вчера Юкико не му спомена нищо за това.

Кикудзи мислеше, че тя го е чакала в хола, а по-късно с него е била само в чайния павилион. Може би заради това у него се появи желанието да отиде днес там.

Вчера той дълго не можеше да заспи. Все му се струваше, че в павилиона все още се чувствува ароматът на нейния парфюм и той беше готов сред нощ да скочи и да отиде там.

За да се успокои и за да може да заспи, Кикудзи стотина пъти си повтори: „Юкико е недостижима за мен.“

А днес изведнаж узнава, че „недостижимата“ Юкико вчера спокойно се е разхождала из дома му заедно с Тикако и е успяла да разгледа всичко. Това за него беше неочаквано и дори малко странно.

Той каза на прислужничката да донесе жарава за огнището и закрачи по каменните плочки, водещи към павилиона.

Основно почистване не беше нужно да се прави — само трябваше да се подредят чашките, събрани в един от ъглите, но въпреки това Кикудзи не знаеше как да възстанови предишния ред.

„Куримото най-добре знае къде се слага всичко това“ — произнесе той на глас и в същия момент погледът му спря върху картината, висяща в стенната ниша. Това беше неголяма илюстрация към стихове, миниатюра от Мунеюки — едва загатнат с туш фон и върху него, също с туш — бледи разлети линии.

Вчера Юкико го пита чия е тази картина, но Кикудзи не можа да й отговори.

— Не мога да ви кажа… Стихове няма, а без тях не съм в състояние да я определя. А пък стиховете, с които се илюстрират подобни картини, са всички в един стил.

— Това е Мунеюки — намеси се Тикако. — Картината е създадена като илюстрация към стиховете:

Отново зеленее вековната ела,

и даже вечната хвойна

изменя своя цвят през пролетта.

Сега тази картина не подхожда за сезона, но баща Ви, Кикудзи-сан, често я окачваше на този ден.

— По стила е трудно да се досетиш дали това е Минеюки или Цураюки — възрази Кикудзи.

Сега той разглеждаше картината и се убеждаваше, че действително е трудно да се определи нейният автор. В тази миниатюра нямаше характерните черти, присъщи на някой определен живописец, но затова пък в малкото разлети щрихи се таеше щедрост за всички, щедростта на пролетта. Картината сякаш излъчваше присъщите за сезона аромат и свежест.

Всичко тук напомняше за Юкико и миниатюрата, и стиховете, и цветята в плоската ваза.

— Извинете, че се забавих, чаках да кипне водата. Помислих, че ще е по добре да ви я донеса вряла, отколкото тепърва да я чакате да заври — каза прислужничката, застанала на прага с жарава за огнището и чайник в ръце.

Кикудзи нямаше намерение да пие чай тук. В павилиона беше влажно и той искаше да запали огън.

Но в съзнанието на прислужничката по всяка вероятност, накладеният огън и котлето с вода над него са две неделими понятия и тя с цялото си усърдие бе изпълнила заповедта на господаря си.

Кикудзи небрежно хвърли жарта в огнището и окачи над него чайника.

В детството си той често придружаваше баща си и отрано свикна с всички обреди на чайната церемония, но така и не се увлече от тях. Пък и баща му не настояваше той да проявява особено усърдие в изучаването й.

И сега, след като водата закипя, Кикудзи едва отмести капака на чайника и продължи разсеяно да седи. Рогозките бяха влажни и слабата миризма на плесен не изчезваше.

Стените в светли тонове, така добре хармонизиращи с изящната фигура на Юкико, днес изграждаха мрачни.

Вчера той имаше усещането, че гостенката му е възпитана в европейско семейство и само е преоблечена в кимоно. Тогава той каза на Юкико:

— Сигурно Куримото ви е причинила много неудобства с не съвсем вежливата си покана. Идеята да организираме прием в чайния павилион беше нейна.

— Госпожа учителката каза, че днешната дата е паметна за вашия дом, в този ден баща ви винаги е устройвал чайна церемония.

— Да, тази сутрин Куримото ми напомни за това. Откровено казано никога не съм мислил за тези неща и за днешния ден съвсем бях забравил.

— Виждате ли, а пък мен ме поканиха… Да не би госпожа учителката да е решила да се пошегува с мен? Още повече че не знам всички чайни обреди… Напоследък пропуснах толкова много уроци… — тя вдигна очи към Кикудзи и в погледа й той прочете укор.

— Какво говорите! Куримото сама едва днес се е сетила и е дошла да разтреби. Тук е влажно и мирише на мухъл, нали се чувствува? — Кикудзи за секунда се запъна. — Но ако ни е било писано да се запознаем, би било по-добре това да беше станало по друг начин. Без помощта на Куримото. Чувствувам се много виновен пред вас, Инамура-сан.

— Защо? Нали ако не беше госпожа учителката, ние с вас нямаше да се срещнем.

Това беше самата истина и той нямаше какво да възрази. Без Тикако те наистина не биха се срещнали. Но думите на момичето прозвучаха едва ли не като съгласие с поканата му да се омъжи за него. Така поне му се стори и от това той изпита силно разочарование.

В този момент срещна погледа й, изразяващ недоумение и обърканост. Или пък само така му се бе сторило?

Интересно как Юкико възприема неговото пренебрежително „Куримото“, без вежливата прибавка „сан“. Дали тя знае, че Тикако на времето е била любовница на баща му?

— Знаете ли, там е работата, че… с Куримото ме свързват не особено приятни спомени — каза Кикудзи и се изплаши, че гласът му ще затрепери. — Не бих искал тази жена да се намесва в живота ми… И все пак аз съм й задължен за нашето запознаване… Добре би било да забравя неприятното…

В този момент влезе Тикако с малка масичка-поднос и разговорът се прекъсна.

— С ваше разрешение ще поседя тук!

С тези думи Тикако, пъхтейки, седна върху татами, раменете й се отпуснаха, сякаш някаква тежест се бе свалила от тях. След като демонстративно пое няколко пъти дълбоко въздух и се успокои, тя погледна към Юкико.

— Днес имате само една гостенка Кикудзи-сан, но баща ви, ако беше жив, щеше много да й се зарадва.

Юкико простодушно сведе глава.

— Какво говорите! Аз не съм достойна да бъда постоянна посетителка в чайния павилион на Митани-сан.

Тикако сякаш не чу тези думи и започна да разказва спомените си от времето, когато бащата на Кикудзи е бил жив и когато тук често са се събирали гости.

По всичко личеше, че Тикако смяташе възможен евентуален брак между Кикудзи и Юкико.

Вече по-късно, в антрето, когато двете жени си тръгнаха. Тикако каза:

— Кикудзи-сан, не би било лошо да отидете на гости у Инамура-сан… Само трябва предварително да уговорите, за да не се получи както днес.

Юкико кимна в съгласие. Личеше, че искаше да каже нещо, но премълча. Вероятно това я смути, защото целият й вид изразяваше обърканост и срам.

Кикудзи не очакваше такава промяна. Това момиче го привличаше с нещо. Той сякаш усещаше топлината на тялото й, но същевременно изпитваше и срам. Срамът беше друг — нещо гнусно сковаваше цялото му тяло.

И днес това усещане за гнусота не го оставяше. За съжаление, той изпитваше отвращение не само от Тикако, която ги запозна, но се отвращаваше от самия себе си.

Изведнаж в съзнанието му изплува лицето на баща му, изкривено в странна гримаса, с оголени жълтеникави зъби, захапващи петното върху гърдата на Тикако и той с ужас почувствува, че изпитва подобно желание.

Тикако се държеше с Юкико съвсем свободно, а той, Кикудзи, беше скован от непонятна срам. Този срам в известна степен му пречеше да бъде решителен и последователен в отношенията си с момичето.

Без да скрива пред Юкико неприязненото си отношение към Тикако, той сякаш с това признаваше, че ще се ожени за Юкико не по своя воля, а под влиянието и натиска на Тикако. Тази жена беше удобна от всяка гледна точка — тя можеше да бъде използвана за всичко, можеше да служи като оправдание от всичко. Затова Кикудзи се чувствуваше като ударен с бич през лицето. Той не се съмняваше, че Юкико вижда и разбира неговата слабост и от това вътрешното му самоунижение се усилваше.

След като се навечеряха и Тикако излезе да приготви чай, той се опита поне малко да се оправдае:

— По всичко личи, че няма къде да се скрием от Куримото, тя е като съдбата… Но, изглежда, ние различно гледаме на тази съдба…

Кикудзи си спомни, че след смъртта на баща му, майка му често се затваряше в чайния павилион. Това винаги го натъжаваше. А преди и баща му се усамотяваше за по-дълго в него. И сега той също беше дошъл тук и седеше сам. Сигурно такова е мястото — предразполага към размисъл и самоанализ.

Дъждът продължаваше да ромоли по листата.

Към този шум изведнаж се прибави друг — ударите на дъждовните капки върху чадър. Прислужничката бързаше по пътечката към павилиона.

— Митани-сан, дошла е госпожа Оота…

— Госпожа Оота и дъщеря й?…

— Не, самата госпожа Оота. Изглежда ужасно. Сигурно е много болна.

Кикудзи скочи на крака, но не се помръдна от мястото си.

— Къде ще заповядате да я поканя?

— Може и тук.

— Да, веднага.

Госпожа Оота се появи без чадър, сигурно го бе оставила в антрето. Лицето й беше съвсем мокро. Отпърво Кикудзи помисли, че е от дъжда, но след като се вгледа разбра, че това са сълзи. Те продължаваха да се стичат по бузите й.

Кикудзи отначало мислеше, че е само мокра от дъжда и не реагира на нейното появяване, но като разбра, че са сълзи, се спусна към нея.

— Какво се е случило?

В гласа му звучеше неподправено безпокойство.

Госпожа Оота, едва престъпвайки прага, безсилно се отпусна на пода. Тя не седна, а по скоро падна и бавно се наклони към Кикудзи.

Подът около нея бързо се намокри. А сълзите й продължаваха да се стичат по бузите й и като гледаше мокрото й лице, той за момент си помисли, дали това не беше все пак дъжд.

Госпожа Оота не сваляше от него погледа си и сякаш това беше единствената й опора, която не й даваше съвсем да падне. От този поглед Кикудзи се почувствува зле. Какво ще стане с нея, ако той сега се извърне.

Тя беше много отслабнала, клепачите й бяха болезнено зачервени, под очите й се бяха очертали тъмни сенки, от които те изглеждаха дълбоко хлътнали. В погледа й се четеше неописуема болка, но тя не беше в състояние да затъмни очарователното сияние на тези очи. Цялото й лице изразяваше безпределна нежност.

— Простете ми, моля ви!… Виждам ви отново и това… това е толкова хубаво… не можах да издържа, извинете…

В гласа й звучаха ласкави нотки и не само от лицето й, но и от цялата й фигура се излъчваше нежност.

Ако не беше тази нежност, Кикудзи сигурно щеше сам да се разплаче — толкова измъчен вид имаше госпожа Оота.

Сърцето му се сви от болка, но почти веднага болката започна да утихва. Той много добре разбираше заради кого се измъчваше госпожа Оота. Той беше и неин мъчител, и нейна радост, сега тя предаваше мъката си на него и същевременно я заглушаваше с нежност и ласка.

— Влез по-бързо в стаята! Цялата си мокра!

Кикудзи я обгърна отзад провря ръцете си под мишниците й и като притисна силно гърдите й, вмъкна госпожа Оота в стаята. В порива му имаше нещо жестоко.

Тя се опита да се изправи на крака.

— Пуснете ме! Много съм лека нали?

— Да, много.

— Много отслабнах… напоследък…

Като я пусна, Кикудзи се учуди: Как можа да я вдигне и понесе?

— Дъщеря ти няма ли да се безпокои?

— Фумико?

По интонацията й той реши, че Фумико е тук някъде наблизо.

— Заедно ли дойдохте?

— Какво говорите! Аз скришом от нея… — Гласът на госпожа Оота затрепери. — Тя ме пази, не ме изпуска от погледа си. Дори през нощта, само да се раздвижа, и тя се събужда… Бедничката, заради мен толкова преживява… Страхувам се от нея понякога… Все ме пита: „Мамо, защо не роди второ дете? Все едно от кого, дори от господин Митани…“

Госпожа Оота малко се поуспокои и се зае да оправи външния си вид.

Но тази нейна прибързана изповед развълнува Кикудзи. Думите й го накараха да вникне в дълбочината на страданието на Фумико. Той разбра, че страданията на дъщерята бяха породени от неизживяната мъка на майката.

И това, което тя бе казала за детето — „дори от господин Митани“, — беше ужасно… Той отново почувствува тежест в гърдите си — сякаш камък беше заседнал там.

Госпожа Оота не сваляше погледа от него.

— Не знам, може би тя ще дотича да ме прибере… Днес излезе някъде, сигурно си е помислила, че в такъв дъжд няма да се реша да изляза… А аз заключих и избягах…

— Мислила е, че дъждът ще те спре?

— Да, да! Тя мисли съвсем лошо за мен — че няма да рискувам в дъжда.

Кикудзи объркано кимна.

— Тия дни е идвала у вас…

— Да, беше тук. Все ме молеше да ти простя, а аз не знаех какво да й отговоря.

— Разбирам… всичко разбирам… Затова и дойдох… Страхувам се…

— Защо, аз съм ти толкова благодарен!

— Настина ли? Колко е хубаво!… Вие казахте това и сега аз съм спокойна… А то постоянно се измъчвах от мисълта, че съм се натрапила… Простете ми!

— Но ти си напълно независим човек и нищо не те обвързва… Или сянката на баща ми все още не ти дава покой?

Нищо не трепна по лицето на вдовицата. Сякаш думите на Кикудзи минаха покрай нея.

— Нека да забравим всичко — каза тя. — Срамувам се, че така реагирах на телефонния си разговор с Тикако.

— Куримото ти е звънила в къщи?

— Да, тази сутрин. Каза ми, че вие и Юкико Инамура… Защо тя ми разказва тези неща? — Очите на госпожа Оота отново бяха пълни със сълзи, но съвсем неочаквано тя се усмихна. Усмивката й не беше измъчена, а истинска — простодушна и ведра.

— Нищо не е решено още! — възрази Кикудзи — Наистина, защо ти е звънила? Може би е надушила нещо… Виждали ли сте се оттогава?

— Не, но тя е страшен човек. Винаги всичко знае. Сигурно нещо й се е сторило подозрително тази сутрин по време на разговора ни. Сама съм си виновна… Едва не припаднах, когато тя ми каза за вас и Юкико. Дори извиках… или застенах… Разбира се, разговорът беше по телефона, но тя вероятно е почувствувала нещо… Затова и последните й думи бяха: „Оота-сан, моля ви, не пречете.“

Кикудзи се намръщи. Не знаеше какво да каже, а нужните думи сякаш бяха изчезнали някъде.

— Да не би аз… Нима аз бих попречила. Чувствувам се толкова виновна пред Юкико… Но този ужасен разговор! От сутринта не мога да си намеря място. Така се страхувам, от нея… Тя е ужасна жена и сега няма да имам покой от нея… Затова и избягах от къщи.

При тези думи раменете на госпожа Оота се разтрепериха, устните й се изкривиха в гримаса, сякаш пред начало на припадък. И изведнаж пролича, че тя вече не е млада.

Кикудзи се надигна, протегна ръка и я докосна по рамото.

Тя се хвана за тази ръка като за единствено спасение.

— Страхувам се!… — Госпожа Оота боязливо се оглеждаше. След това изведнаж се отпусна, успокои се. — Това чайният павилион ли е?

— Да.

— Какъв хубав павилион…

Кого си спомня тя сега. Съпруга си, който често е бил тук, или бащата на Кикудзи?

— За пръв път ли си тук? — запита Кикудзи.

— Да.

— Къде се загледа?

— Не, аз просто така…

— Това е картина на Мунеюки към стиховете…

Госпожа Оота кимна и безсилно отпусна глава.

— Нима не си идвала по-рано у нас?

— Нито един път.

— Така ли?

— Впрочем, бях един път. Когато се прощавахме с баща ви… — Гласът на госпожа Оота заглъхна.

— Водата кипна, искаш ли чай? Умората веднага ще мине. И аз ще изпия една чаша.

— Добре. Ще ми позволите ли аз да го приготвя? — Залитайки, госпожа Оота се надигна.

Кикудзи извади чашките от кутиите, които бяха в ъгъла на стаята. Бяха същите чашки, от които той и Юкико вчера пиха. Но въпреки това извади именно тях.

Когато госпожа Оота поиска да свали похлупака на чайника, ръката й затрепери и от съприкосновението му с чайника се разнесе лек звън.

Тя наведе ниско глава и се зае с разливането на водата. От очите й отново започнаха да се стичат сълзи, които падаха върху издутата част на чайника.

— Този чайник… Аз го подарих на баща ви…

— Не знаех това — каза Кикудзи.

Значи, някога този чайник е бил собственост на покойния господин Оота. Какво от това… Той не се разстрои. И съвсем не се обиди, че тя говори така откровено за това.

След като чаят беше готов, госпожа Оота каза:

— Извинете, но нямам сили да стана и да ви го подам, елате по близо, ако обичате.

Кикудзи седна по-близо до огнището и изпи чая там.

Госпожа Оота падна на коленете му, сякаш губейки съзнание.

Той я прегърна през раменете. Тя почти не дишаше — само по едва забележимо потрепващия й гръб се чувствуваше пулса на живота.

Кикудзи държеше в обятията си лекото й тяло, наподобяващо тялото на изгубило сетни сили дете.

3

— Хей, Оку-сан!

Той грубо разтърси госпожа Оота. Ръцете му обхванаха шията й, сякаш се канеше да я удуши. Кикудзи забеляза, че ключиците на вдовицата стърчат повече от преди.

— Кажи ми, има ли за теб някаква разлика между мен и баща ми?

— Колко сте жесток! Не трябва…

Гласът на госпожа Оота звучеше слабо и приглушено. Очите й бяха затворени.

Тя сякаш не искаше да приема реалността и предпочиташе да остане в своя измислен свят.

Впрочем, Кикудзи дори не питаше нея, а себе си, своето безпокойство, затаено някъде в дъното на душата му.

Вдовицата го увлича със себе си в един друг свят. Той не се съпротивяваше на изкушението, дори с радост му се поддаде. А в този друг свят — иначе не можеше да бъде назован — изчезваше разликата между него и баща му. И всичко там беше странно и малко страшно.

И госпожа Оота не беше обикновена земна жена.

Тя съществуваше извън човешкия род и сякаш се беше появила на земята преди или след всички други жени. Сигурно на моменти тя не усещаше разликата между Кикудзи и неговия баща.

— През цялото време ли си спомняш баща ми? Или по-точно, достатъчно е да си спомниш за него и той вече се слива с мен, и ти виждаш вече само един човек.

— Млъкнете, смилете се над мен! Това… Толкова е страшно! Каква отвратителна жена съм!

От ъгълчетата на очите й потекоха сълзи.

— Ако можех да умра!… Искам да умра!… Ако това се случи сега, бих била толкова щастлива… Кикудзи-сан преди малко вие едва ли не ме удушихте. Защо не го направихте?

— Не се шегувай така! Начинът, по който ми го казваш, ме кара да мисля, че действително съм те душил.

— Наистина ли? — госпожа Оота отметна глава и откри изящната си дълга шия. — Мога да бъда леко удушена. Виждате ли колко много съм отслабнала?…

— Но ти не трябва да умираш, имаш дъщеря.

— Дъщеря… Да, жалко… Но все едно, аз скоро ще умра. От умора. А Фумико… Ще ви помоля да се погрижите за нея, Кикудзи-сан.

— Ако тя беше като теб…

Вдовицата повдигна глава.

Кикудзи се стресна от думите си. Те изскочиха съвсем неочаквано и за самия него. Какво ли си е помислила?

— Чуйте сърцето ми. Бие така неравномерно. Не ми е останало много… — Тя взе ръката му и я притисна до гърдите си.

Може би е получила сърцебиене заради последните му думи!

— На колко сте години, Кикудзи-сан?

Той не отговори.

— Вие още нямате тридесет… Виновна съм пред вас… Да, да, аз съм много, много лоша жена. Впрочем, надали ще можете да ме разберете.

Госпожа Оота се приповдигна, опирайки се на ръка, и подви колене.

Кикудзи седна.

— Не съм дошла тук, за да осквернявам вашия брак с Юкико, Кикудзи-сан. Но сега… сега вече край, всичко лошо е сторено.

— Щом сама заговори за това, въпреки че още не съм сигурен дали въобще ще се женя, нека да смятаме, че си спомогнала да се очисти миналото ми.

— Как така?

— Нали Куримото, която иска да ме сватоса, някога е била любовница на баща ми. И сега това минало трови моето настояще. А ти… ти си била последната жена в живота на баща ми и аз вярвам, че той е бил щастлив с теб.

— Женете се по-скоро. За Юкико…

— Това е вече само моя работа.

Госпожа Оота погледна замислено Кикудзи. Но изведнаж пребледня и притисна длан към челото си.

— Причерня ми нещо… Вие ми се свят…

Тя решително отказа да остане. Кикудзи извика такси и я изпрати до дома й.

Не влезе. Когато тя слезе от колата, студените й пръсти сякаш съвсем се бяха вкочанили в дланта на Кикудзи.

А в два часа през нощта го събуди телефонен звън. Звънеше Фумико.

— Господин Митани!… Мама неотдавна… — Гласът секна, но след това ясно произнесе: — почина.

— Какво? Майка ви? Какво се е случило с нея?

— Тя почина. От инфаркт. Напоследък злоупотребяваше със сънотворното и…

— Митани-сан, имам молба към вас…

— Да, разбира се! Слушам!

— Ако имате добре познат лекар, моля ви доведете го у нас.

— Лекар ли? Как така! Лекар…

Кикудзи беше поразен — нима Фумико не е извикала лекар? Но в този момент една догадка като мълния премина през съзнанието му. Госпожа Оота се беше самоубила. Фумико иска да скрие това и го моли да доведе познат лекар.

— Добре — каза той.

— Моля ви!

Фумико вероятно е позвънила на Кикудзи, след като предварително бе обмислила всичко. И повече не даде никакви обяснения, само кратко съобщи за случилото се.

Кикудзи се отпусна на пода до телефона и затвори очи.

А паметта продължаваше да живее. Той виждаше сега не госпожа Оота, а залеза, който видя от прозореца на вагона, вече на път за в къщи, след нощта в камакурския хотел. Зад стъклото изплува очарователното очертание на храма Хоммон-дзи в Икегами. Слънцето — червено и кръгло като топка, бавно се спускаше от клон на клон. Короните бяха съвсем черни и релефно се очертаваха на фона на заревото. Провиращите се между клоните лъчи на залязващото слънце заслепяваха очите на Кикудзи и той ги затвори. И тогава у него се появи усещането, че хилядата бели жерави, изпърхали от розовата фурашики на Юкико и прелетели през багровочервения залез, влетяха под неговите плътно затворени клепачи.

Рисунка върху шино[1]

1

Завърши панахидната седмица и на следващия ден Кикудзи отиде в дома на госпожа Оота.

Той имаше намерение да излезе по-рано от работа — струваше му се, че след работа вече ще бъде късно за посещение — така и не излезе, а стоя до края на работното време, неспокойно се въртя на стола, вълнуваше се и през цялото време сам се убеждаваше, че ето сега ще стане и ще отиде.

Фумико го посрещна в антрето.

Тя направи поклон и застина в тази поза. Пръстите на ръцете й докоснаха пода и изглеждаше, че само така, опряла ръцете си, тя може да овладее треперенето на раменете си. Поглеждайки към Кикудзи, каза:

— Благодаря ви за цветята, които изпратихте вчера.

— Няма нужда да ми благодарите за това.

— Вие изпратихте цветя и аз реших, че няма да дойдете.

— Защо? Нали понякога хората първо изпращат цветята, а след това идват.

— За това не помислих…

— Вчера бях съвсем наблизо, в магазина за цветя, но…

Фумико кимна с разбиране.

— В цветята нямаше визитна картичка със съболезнования, но аз веднага се сетих от кого са.

Кикудзи си спомни вчерашния ден. Той влезе в магазина за цветя, потъна сред тях и се замисли за госпожа Оота.

Смъртта й лежеше като огромна тежест на сърцето му. Но ароматът от цветята беше толкова ефирен и нежен, че собственият му грях в този момент не му се видя толкова тежък.

А и Фумико сега го посрещна някак задушевно.

Тя беше с бяла басмена рокля. Лицето й не беше напудрено и само върху леко напуканите й устни имаше едва забележим слой червило.

— Вчера бях недалеч оттук — повтори Кикудзи, — но помислих, че ще е по-добре да не бързам с посещението.

Фумико се поотмести и покани Кикудзи да влезе. Сигурно тя с усилие сдържаше сълзите си и затова разговаряше, без да мърда, застинала в дълбок поклон. Тя изведнаж почувствува, че ако секунда повече остане в тази поза, наведена почти до пода, няма да се сдържи и ще заплаче.

— Вашите цветя много ме задаваха — каза Фумико, като влезе в стаята след Кикудзи. — Но вие можехте да дойдете и вчера.

— Ако бях дошъл вчера, би било неприятно на роднините ви. Защо трябва да ви разстройвам?

Фумико поклати глава.

— Какво говорите! Отдавна съм престанала да обръщам внимание на подобни неща.

В хола, пред урната с праха, стоеше снимката на госпожа Оота.

А цветята бяха малко… Само тези, които вчера беше изпратил Кикудзи.

Странно… Нима Фумико е оставила само неговите цветя, а другите е изхвърлила или скрила?

Или пък тази седмица е била за нея изпълнена със самота и тъга… Възможно е никой да не е идвал да почете паметта на починалата.

— Това, ако не се лъжа, е интересно шино!

Фумико разбра, че Кикудзи говори за съда, в който бяха поставени цветята.

— Да. Смятам, че подхожда на тези цветя.

— Хубаво шино.

Този съд с изящна цилиндрична форма не беше голям, но цветята — букет от бели рози и карамфили — изглеждаха ефектно в него.

— Мама също понякога слагаше в него цветя, затова и не го продаде. Остави го за себе си.

Кикудзи седна пред урната, запали благовонна пръчица, събра молитвено длани и затвори очи.

Той се каеше за греха си. Но този грях беше сладък и към разкаянието се прибавяше чувството на благодарност към госпожа Оота. Тази благодарност ласкаеше и успокояваше сърцето му.

Защо се беше самоубила? Кое я бе довело до тази задънена улица — съзнанието за вина или любовта? Цяла седмица тези мисли не му даваха покой, но така и не можа да разбере какво я беше подтикнало да го направи.

Сега, наведен над урната с прах и с притворени очи, Кикудзи не виждаше госпожа Оота, но изведнаж осезателно почувствува топлината на тялото й. Тя сякаш се излъчваше от аромата на цветята — сладък и опияняващ. В това, разбира се, имаше нещо странно.

За Кикудзи мъртвата жена вече губеше очертанията си, ликът избледняваше в паметта му, но тя все още беше в него с топлината си и с едва доловима музика.

След като тя почина, Кикудзи не можеше да спи добре. Дори сънотворното, което слагаше в чашката саке[2], не му помагаше. Постоянно сънуваше и често се събуждаше среднощ. Кошмари не го измъчваха. Напротив, сънищата бяха сладки и чаровни. Той се събуждаше с възторжено усещане и за известно време изпитваше приятна омая и слабост.

За него беше неочаквано и странно това, че мъртвата се явяваше в сънищата му жива и той продължаваше с такава сила да усеща нейните ласки.

Госпожа Оота два пъти се нарече „лоша жена“ и „престъпница“ — в камакурския хотел, където те прекараха нощта и в чайния павилион у дома му. И двата пъти тези думи предизвикаха у самата нея странна реакция — тя плака и трептя от възторг. Сега, седнал пред урната с праха й, Кикудзи мислеше за нея и за себе си: ако причината за смъртта й беше той, значи престъпник е той, а не тя… До него отново долетя гласът на госпожа Оота, която първа заговори за престъпление.

Кикудзи отвори очи.

Зад гърба си чу хлипането на Фумико. Сигурно тя през цялото време се е старала да заглуши риданията си, а сега не бе издържала и им бе дала воля, но почти веднага замлъкна Кикудзи сякаш се беше вкаменил. Без да помръдне, той запита:

— Кога е направена тази снимка?

— Преди пет-шест години. Но беше голяма и се наложи да я увеличат.

— Така ли? Изглежда, че е била направена по време на чайна церемония?

— Ой, как се досетихте!?

На увеличената снимка се виждаха само лицето, шията и горната част от гърдите — до закритата част на кимоното.

— Как се досетихте — повтори Фумико, — че майка ми е снимана по време на чайната церемония?

— Не знам, може би почувствувах…

Очите полупритворени, лицето съсредоточено — веднага се вижда, че е заета с нещо. И въпреки че раменете не се виждат, чувствува се една напрегнатост.

— Мама тук гледа някъде настрани… Сигурно не би трябвало да поставим тази снимка, но мама я обичаше много…

— На мен също ми харесва… Лицето й тук е хубаво, спокойно.

— Да… и все пак тя гледа настрани… Неприятно е. Пред нея се извършва обред, а тя дори и не поглежда към този, който го изпълнява.

— Хм. Може и да сте права.

— Разбира се! Тук тя сякаш се извръща, дори леко е навела глава.

— М-да.

Кикудзи си спомни скромната чайна церемония в навечерието на нейната смърт.

Тогава госпожа Оота наля гореща вода и изведнаж от очите й потекоха сълзи. Те се стичаха по бузите й и падаха върху изпъкналите стени на чайника. Наложи се той сам да се приближи и да си вземе чашката. Сълзите й върху стените на чайника изсъхнаха бързо, преди той да допие чая си. След като той остави чашката си, тя почти падна върху коленете му.

— Знаете ли, че на последните си снимки мама е съвсем слаба и много прилича на мен… — каза Фумико и се запъна. — Срамувах се да поставя най-последната й снимка… Затова й поставих тази, тук тя е по-пълна.

Кикудзи се извърна рязко.

Фумико бързо сведе поглед. Изглежда, през цялото време го бе гледала в гърба.

Крайно време беше Кикудзи да се отдели от урната с праха и да седне с лице към Фумико.

Лесно е да се каже с лице — да се обърне с лице. А как да намери нужните думи, за да може тя да му прости?

Съдът, в който бяха сложени цветята, се оказа спасително островче. Кикудзи леко се извърна и опрял се с една ръка на татами, се зае внимателно да го разглежда. Защо пък да не го разгледа както трябва. Това шино е прекрасна керамична изработка, един от предметите на чайната церемония.

Под бялата глазура се виждаше едва доловима лека розовина. Кикудзи протегна ръка и докосна блестящата повърхност. Тя беше хладна и същевременно от скритата розовина сякаш се излъчваше топлина.

— Хубаво шино, или пък поне на мен така ми се струва. В него има някаква нежност… като… в съня…

Той искаше да каже — „като в спяща жена“, но каза просто „като в съня“.

— Ако това шино ви харесва, позволете ми да ви го подаря като спомен от майка ми.

— Не, не, в никакъв случай!… — Кикудзи смутено погледна към Фумико.

— Моля ви, вземете го. Керамиката наистина е хубава. И на мама би й било приятно.

— Керамиката е хубава, но…

— И мама казваше, че е хубава. Затова й поставих там вашите цветя.

Неочаквано очите на Кикудзи се насълзиха.

— Благодаря ви! Сега не бих могъл да откажа.

— Мама би се радвала…

— Само че аз сигурно няма да го използувам за чайни церемонии, а като ваза.

— Много добре! Мама също поставяше в него цветя.

— Искам да слагам там цветя без повод, а не само за чайни церемонии. Все пак малко е тъжно, когато предметите не се използуват по предназначението си.

— Може би… Но аз също не се увличам по чайни обреди. Няма да се занимавам повече с това.

Сега, след като разговорът бе започнат, за Кикудзи беше вече по-лесно да се отдалечи от урната с праха. Той стана, взе един „дзабутон[3]“, който беше около нишата и седна на него до изхода, водещ към верандата.

Фумико отново остана зад гърба му, сякаш го съпровождаше във всичките му придвижвания из стаята.

Но сега тя се оказа далеч от мястото, където беше седнал, и на него отново му стана неудобно.

Тя седеше върху голям под. Ръцете й лежаха върху коленете. Изведнаж полусвитите й пръсти се свиха в спазъм. Сигурно искаше да успокои тръпките си.

— Митани-сан, простете на майка ми! — каза Фумико и ниско наведе глава.

Кикудзи се изплаши. Стори му се, че момичето всеки момент може да падне.

— Какво говорите?! Аз трябва да ви моля за прошка, но не мога. Не смея да сторя това, защото за мен няма прошка. Изпитвам такова неудобство и срам, че не знам как се осмелих да дойда у вас. Аз се срамувам! — Върху лицето й се изписа болка. — Толкова ме е срам, че ми идва да потъна в земята.

Лицето й — бледо и без грим, се заля с червенина от, челото до тънката й шия. И Кикудзи видя колко много се беше измъчила тя от всички преживявания и вълнения. А и здравето й не беше особено добро — руменината заливаше бузите й, не беше ярка, а слабо розова, както у малокръвните.

Сърцето му се сви от жалост.

— Фумико, мразите ли ме?

— Да ви мразя? Как можете да помислите такова нещо! Нима мама ви е мразила?

— Не, но тя прие смъртта… и то заради мен, заради мен!

— Не, тя умря, защото искаше да умре. Самата тя го искаше. Така мисля. Цяла седмица тези мисли не ми даваха покой. Седях само и мислих.

— Оттогава съвсем сама ли сте?

— Да, но свикнах. Нали живеехме само двете с мама и аз често оставах сама.

— И… майка ви, единственият ви най-близък човек, умря заради мен.

— Вие нямате нищо общо с това. Тя искаше, да умре, разбирате ли, искаше! Защо вие на всяка цена искате да се смятат виновен за нейната смърт? Ако има някой виновен, то аз съм виновна повече от вас. И ако трябва да ненавиждам някого, то това чувство мога да изпитвам само към себе си… Но, струва ми се, че така не трябва да се мисли… Не трябва някой да бъде набеден за смъртта й. Това хвърля сянка върху мама. Петни паметта й. Късното разкаяние, чувството за отговорност, преценката на своите постъпки — всичко е безсмислено. В дадения случай не води до нищо. Тя умря, а ние сме тези, които живеем. Защо да струпваме такъв товар на душата на покойната?

— Може би в това сте права. Но… ако не се бях срещнал с нея… — Кикудзи не можа да продължи.

— Струва ми се, че на мъртвите им е нужно само едно — да им простят. Кой знае, може би тя е умряла само за да получи прошка. Вие ще й простите ли?

Фумико рязко стана и излезе от стаята.

А Кикудзи се замисли върху значението на това, което тя каза и изведнаж видя всичко в нова светлина. „Умряла, за да бъде простена“… Значи, ние, живите, сме длъжни да облекчим страданията на тези, които вече са починали?…

Умрял е човек. Останалите живи или осъждат мъртвите, или страдат и се разкайват. И в единия, и в другия случай има нещо изкуствено, нещо лицемерно. А на мъртвите им е все едно. Тях не ги интересува нашият морал. Погледът му отново се спря върху снимката на госпожа Оота.

[1] Шино — старинно художествено изделие от керамика, фаянс или порцелан. — Б.пр. ↑

[2] Саке — оризова ракия. — Б.пр. ↑

[3] Дзабутон — възглавница за сядане. — Б.пр. ↑

2

Влезе Фумико с чаен поднос.

Върху него имаше две цилиндрични чашки — едната — покрита с червена глазура, а другата — с черна. Фумико постави пред Кикудзи черната чашка. Чаят беше зелен, обикновен, а не на прах, като за чайна церемония.

Кикудзи вдигна високо чашката и гледайки дъното й отдолу, рязко запита:

— Кой е майсторил?

— Мисля, че Рьоню.

— И червената ли е от него?

— Да.

Двойни чашки… Той погледна към червената чашка, тя стоеше пред Фумико. Момичето я беше поставила за себе си, но повече не се беше докосвала до нея.

Хубави чашки, с удобна форма, но на Кикудзи изведнаж му стана неприятно.

Двойка чашки, чашки „съпрузи“… Може би след смъртта на съпруга си госпожа Оота е пила чай от тях с бащата на Кикудзи. Те са седели един до друг, баща му и майката на Фумико, и са пиели чай. Майката на Фумико е пила от червената чашка, а на баща му са поднасяли черната.

Ако тези чашки са от Рьоню, сигурно не са ги ценили особено и са ги вземали със себе си, когато са пътували…

От тях са пили баща му и госпожа Оота… Знае ли за това Фумико?… Ако знае, то това прилича на злобна подигравка.

Но Кикудзи не забеляза нито издевателство, нито зъл умисъл, а само обикновена сантименталност от страна на момичето.

Нещо повече: той сам изпита известна сантименталност.

И Фумико, и Кикудзи бяха потиснати от смъртта на госпожа Оота. Те нямаха сили да се съпротивляват, на каквото и да е, в това число и на сантименталността. И като че ли двойката чашки ги сближи и усили общата им скръб.

Фумико знаеше всичко: и отношенията между майка си и бащата на Кикудзи, и връзката й със самия Кикудзи и това, как умря майка й.

Фумико и Кикудзи бяха нещо като съучастници, само те знаеха за самоубийството на госпожа Оота и скриха това.

Докато е приготвяла чая, Фумико сигурно е плакала. Очите й се бяха позачервили.

— Струва ми се, че постъпих правилно, като дойдох днес у вас — каза Кикудзи. — Вие говорихте за прошка, Фумико-сан. Вашите думи могат да бъдат различно тълкувани. Може би вие искахте да кажете, че мъртвият и живият не са вече в състояние да си простят един на друг? Аз все пак ще се опитам да си внуша, че майка ви ми е простила.

Фумико кимна.

— Да. Иначе и вие не бихте могли да й простите. Впрочем, вероятно тя сама на себе си не е могла да прости.

— А пък аз седя тук с вас… Може би постъпвам лошо.

— Не защо?! — Фумико погледна Кикудзи в очите. — Нима мама е виновна, че не е могла повече да живее? Може би намеквате за това?… Когато умря, на мен също ми беше обидно и страшно. Дори ако тя не е била разбирана от никого и е била постоянно хулена, смъртта все едно не е оправдание. Но… смъртта отхвърля всякакви разсъждения и тълкувания. И ние нямаме правото да раздаваме или да не даваме прошка на когото и да било заради това, че е умрял.

Кикудзи мълчеше и мислеше: „Ето и Фумико се сблъска с тайната, наречена смърт“…

„Смъртта отхвърля всякакви разсъждения и тълкувания“ — каза преди малко Фумико и Кикудзи се учуди — не очакваше такива думи от нея.

Сега те седят един до друг и мислят за мъртвата. И вероятно по съвсем различен начин: той — за госпожа Оота, а тя — за своята майка.

Нали Фумико не е могла да я чувствува като жена, не е могла да я познава като жена.

Кикудзи мислеше за прошката — да прости и да бъде простен. Мислеше и се потапяше в мечтателен сън и в този сън беше само госпожа Оота… нейната топлина… сладостните тръпки…

Като че ли тръпките се предаваха от тези чашки — червената и черната.

Нима Фумико можеше да разбере всичко това?

Момичето, плът от плътта на своята майка, не познаваше плътта й. А и не искаше да я усети, да се вслуша в нея и деликатно се пазеше от това. Но майчината плът незабележимо и също така деликатно се въплъщаваше в дъщерята.

В същия момент, когато Кикудзи видя Фумико в антрето той усети познатата нежност, защото видя Фумико в облика на майка й.

Сигурно госпожа Оота е извършила непоправима грешка, като е възприела Кикудзи като живо въплъщение на баща му. И ако това беше грешка, то отношението на Кикудзи към Фумико би могло да бъде истинско проклятие — нали той вижда в нея госпожа Оота. И все пак Фумико го привличаше и той не се противеше.

Гледаше изпръхналите й пълни устни и чувствуваше как нещо мъчително го влече към това момиче.

Фумико е нежна… Само нещо ужасно може да я принуди да окаже съпротива.

Като се страхуваше да не наговори глупости, Кикудзи прибързано наруши мълчанието.

— Майка ви беше толкова чувствителна и нежна, че не можа да издържи. А както сега ми се струва, аз съм бил често жесток с нея. Също имах угризения на съвестта и й говорех за преживяванията си, но сигурно прекалено открито и грубо. Аз съм малодушен човек, дори страхливец…

— Не, причината си е в нея. Тя сама се измъчваше. Преди, с баща ви и сега с вас… Тежко й беше. Тя не е такава… не е в природата й…

Фумико се запъна и се изчерви. По всичко личеше, че се стеснява да развие тази тема. Сега руменината, която заливаше бузите й, беше по-ярка.

— Но когато мама умря — продължаваше тя, — буквално на същия ден я видях в съвсем друга светлина. И започнах да мисля за нея като за истински, прекрасен човек… Тя наистина ставаше все по-благородна в спомените ми.

— Винаги е така, когато става дума за умрял.

— Все си мисля… Дали мама не умря, защото не можа да понесе тежестта на собствените си постъпки, или…

— Не, това не е вярно!

— Дали заради това, че не е могла да се овладее. Тя просто беше полудяла от…

Очите на Фумико се напълниха със сълзи. Сигурно искаше да каже: „От любов към вас“.

— Мъртвите са такива, какъвто е споменът за тях в сърцата ни. Трябва да бъдем внимателни към паметта им — каза Кикудзи. — И все пак колко рано починаха всички!

Фумико изглежда разбра, че Кикудзи има предвид майка й и своите родители.

— И вие, и аз останахме сами — добави Кикудзи и през ума му мина мисълта, че ако госпожа Оота нямаше дъщеря, сега всичко би изглеждало много по-мрачно — нали в отношенията му с вдовицата имаше нещо неестествено.

— Фумико-сан, разбрах, че вие сте не само добра към мене. Вие и към баща ми сте проявявали голямо великодушие и грижовност. Знам за това от майка ви…

Най-после Кикудзи каза това, което отдавна пареше на езика му. Гласът му прозвуча спокойно и без фалшиви нотки. Сигурно вече бе настъпило времето, когато той можеше да говори за такива неща. Можеше откровено да каже за връзката между баща му и майката на Фумико.

Но Фумико изведнаж низко се поклони и докосна с длани татами.

— Моля да ме извините! Беше ми толкова жал за мама. Тя и тогава беше на границата на отчаянието…

Фумико изговори това бързо и застина в поклон. После за плака, раменете й безсилно се отпуснаха.

Кикудзи беше дошъл неочаквано. Фумико беше без чорапи и през цялото време седеше в неудобна поза, прекалено силно подвила крака, сякаш искаше да скрие босите си стъпала. Тя буквално се беше свила в кълбо и от това изглеждаше съвсем нещастна.

Сега, когато тя му се беше поклонила и беше застинала в тази поза, косите й леко докосваха татами и на фона им ярко се открояваше червената цилиндрична чашка.

Най-после Фумико се изправи и закривайки с длани мокрото си от сълзи лице, излезе от стаята.

Дълго не се връщаше.

Кикудзи каза високо:

— Фумико-сан, разрешете ми да се сбогувам с вас.

Когато той излезе в антрето, Фумико се появи с някакъв пакет.

— Ето, вземете, моля ви. Само не знам дали ще ви бъде удобно да го носите.

— Какво е това?

— Шино.

Кикудзи не можа да скрие учудването си: кога тя успя да извади цветята, да излее водата, да изсуши съда, да го положи в кутия и да я завие във фурошики!

— Някак неудобно е. В него бяха цветята. Може би ще е по-добре да мина за него друг път?

— Не, моля ви, вземете го днес.

Кикудзи помисли, че на нея сигурно й бе станало тежко от присъствието му, затова и така бързо беше опаковала шино.

— Добре, ще го взема. Благодаря ви.

— Бях длъжна сама да отнеса това шино у дома ви, но не мога да вляза там.

— Защо?

Фумико не отговори.

— Е, довиждане — каза Кикудзи вече на прага.

— Благодаря ви, че ме навестихте. И… женете се по-скоро, не мислете за майка ми…

— Но защо говорите за това!

След като излезе навън, Кикудзи се обърна, но Фумико не повдигна склонената си в поклон глава.

3

В получения от Фумико подарък, шино, Кикудзи постави цветя — бели рози и бледорозови карамфили.

В него се появи чувството, че бе обикнал госпожа Оота едва сега, след смъртта й.

И му се стори още, че ако не беше дъщеря й Фумико, то надали той би се досетил за това свое чувство. В неделя Кикудзи позвъни на Фумико.

— Сама ли сте както преди?

— Да. Наистина сега вече започва да става малко тъжно.

— За вас не е хубаво през цялото време да сте сама…

— Да, разбира се…

— Сигурно у вас е много тихо… Дори по телефона чувам каква тишина цари във вашия дом.

Фумико тихо се засмя.

— Защо не помолите някоя своя приятелка да поживее у вас?

— Това би било добре, но ми се струва, че ако тук се появи чужд човек, всичко ще стане известно за мама.

Кикудзи не намери какво да отговори.

— Поне на улицата излизате ли? Или не можете да оставите къщата?

— Защо да не мога? Заключвам и излизам.

— В такъв случай, наминете някой ден при мен.

— Благодаря ви, ще мина.

— Как сте със здравето?

— Добре, само малко отслабнах.

— А как спите?

— Лошо, дори може да се каже, че почти не спя.

— Това вече не е никак хубаво!

— Не знам, може би скоро ще оправя всички неща около къщата и ще изляза под наем у една приятелка…

— Какво значи „ще оправя“?

— Продавам къщата…

— Вашата?

— Да.

— Решили сте да я продавате?

— Да… А вие смятате, че е по-добре да не го правя?

— Как да ви кажа… понякога и аз се замислям дали да не продам моята?

Фумико мълчеше.

— Впрочем, какъв смисъл има тия неща да бъдат обсъждани по телефона. Защо не дойдете при мен… Аз съм в къщи, нали днес е неделя.

— Да. Неделя…

— Знаете ли, в съда, който ми подарихте, вече стоят градински цветя, в европейски стил. Но ако дойдете, ще го използувам по предназначението…

— Ще устроите ли чайна церемония?

— Е, не истинска… Просто жалко е да не се използува такова шино поне един път както трябва. Нали истинската красота на съдовете за чайна церемония се проявява само когато са в комплект.

— Днес няма да мога да дойда. Изглеждам много лошо, по-лошо, отколкото миналия път, когато идвахте у дома.

— Всичко това са глупости! Няма да има никакви гости…

— Все едно…

— Значи, няма да дойдете?

— Не… Довиждане!

— Всичко най-хубаво. Охо, май че някои идва… Дочуване!

Дойде Тикако Куримото.

Кикудзи се сви целият — нима Тикако е чула разговора?

— Какво прекрасно време! Излязох на разходка и реших да мина край вас… А то от тия дъждове сили не ми останаха…

Тикако седна и почти веднага забеляза шино.

— Ще ми разрешите ли, Кикудзи-сан, да поседя в чайния павилион. Сега имам свободно време, нали е лято и уроците ми са малко, затова и дойдох…

Тикако помести към Кикудзи подарък — кутия бисквити и ветрило.

— Сигурно в чайния павилион пак мирише на мухъл.

— Може би…

— Виждам, че сте се сдобили с шино от Оота-сан. Позволете ми да му се полюбувам — произнесе Тикако равнодушно и без да става от мястото си се наклони към него. Ръцете й бяха опрени на татами. Раменете й кокалести и по мъжки широки леко се приповдигнаха, главата й се отпусна и на Кикудзи му се стори, че тя всеки момент ще пръсне отрова върху цветята.

— Купихте ли го?

— Не, получих го като подарък.

— Такава вещ?! Направили са ви разкошен подарък, няма що. Всичко е ясно — за спомен, значи.

Тикако се изправи и се обърна към Кикудзи.

— Да, това е много ценна вещ. По-добре щеше да бъде, ако бяхте купили това шино. А то дори е малко страшно от такъв подарък. Нали дъщеря й ви го е подарила…

— Да го купя ли? Ще помисля.

— Помислете. У вас има много от чайните съдове на господин Оота. Но баща ви е купил всичко това, дал е за тях пари. Разбира се, след като се сближи с госпожа Оота… Тогава излиза, че…

— Престанете да говорите такива неща!

— Добре, добре. Мълча!

Тикако изведнаж бързо и необичайно леко се надигна и излезе от стаята.

Скоро се чуха гласове — нейният и на прислужничката. Когато отново се появи, тя беше с кухненска престилка.

— А пък Оота-сан се самоуби! — каза тя.

Думите й се стовариха като внезапен удар върху Кикудзи.

— Какви са тези глупости! Нищо подобно!

— Така ли мислите? Грешите! Аз веднага разбрах. От нея винаги се носеше нещо зловещо — Тикако погледна към Кикудзи. — И баща ви говореше, че тя е загадъчна жена. Разбира се, ние жените гледаме една на друга с други очи, не така както на нас гледат мъжете, но… Странен човек беше тя — нито наивна, нито невинна… Не знам, но такива не ми харесват… А това, че беше нахална и досадна е самата истина.

— Бих ви помолил да не говорите грубо за покойната!

— Извинете, Кикудзи-сан! Вие сте съвършено прав, не е хубаво да се говори така… Но тази покойница и сега ви пречи — пречи на вашия брак… Пък и баща ви какво претегли с нея…

„Не баща ми — помисли си Кикудзи, — а ти самата си претеглила.“

Връзката между баща му и Тикако сигурно е била случайна и много кратка. И той я беше изоставил не заради госпожа Оота, а значително по-рано. Но Тикако силно намрази госпожа Оота заради това, че тя беше близка на баща му до неговата смърт.

— Да, сложен човек беше тази Оота-сан — не спираше Тикако. — Вие, Кикудзи-сан, сте млад, без опит, трудно можете да я разберете. Едно ще ви кажа: имате късмет, че тя се досети навреме да умре, ваше щастие е. А то сигурно щяхте да се затриете. Истината ви казвам!

Кикудзи се извърна от Тикако, но тя сякаш не забеляза това.

— Нима мислите, че бих позволила на някой да попречи на брака ви?! Кой знае, може би тя се е чувствувала виновна, но нищо не е могла да направи със себе си. Затова и решила да умре… Или може би се е надявала след смъртта си да се срещне с баща ви. Такава си беше…

От тези думи по гърба на Кикудзи полазиха тръпки. Тикако излезе в градината.

— Ще ида да поседя в чайния павилион. Може това да ме успокои — каза тя.

Известно време Кикудзи седя неподвижно и съзерцаваше цветята.

Бели и бледорозови цветя… Бяло с розов оттенък шино… Рози, карамфили и керамика се разтваряха едни в други, преливаха се и се поглъщаха… Докато той седеше, на фона на шино се очерта едва доловим силует — Фумико, самотна и печална, свила се върху татами в опустелия дом.

Червилото на госпожа Оота

1

Кикудзи изми зъбите си и се върна в спалнята. Прислужничката поставяше цветя във висящата на стената вазичка — декоративна тиквичка с дръжка.

Лягайки отново в леглото си, Кикудзи каза:

— Днес ще поспя до по-късно.

Той легна по гръб, отметна глава върху възглавницата и се загледа във вазичката, висяща в ъгъла на стенната ниша. Като влизаше в съседната стая, прислужничката запита:

— Ще ходите ли днес на работа?

— Няма да ида. Ще си почина един ден… Но няма дълго да се излежавам.

Кикудзи беше настинал — имаше силно главоболие и вече пет дни не беше ходил на работа.

— Слушай, къде успя да намериш това цвете? — посочи той към вазичката.

— До оградата… Само едно беше разцъфнало — дива Cuscuta Europea[1]. Само е израсло. Тънко стебълце, малки листенца и едно-единствено цветче — обикновено, скромно, тъмновиолетово.

Но от малките листенца и от тъмновиолетовото цветче, висящи от покритата сякаш с потъмнял от времето червен лак тиквичка, лъхаше пролетна прохлада.

Старата прислужничка, която живееше в дома им още по времето, когато баща му беше жив, често беше изобретателна.

На висящата вазичка още се беше съхранил обеленият лакиран печат с името на майстора, а и на старата извехтяла кутийка, в която се е съхранявала, беше написано, че това е изделие от Сотан. Ако надписът не лъже, значи, че тази тиквичка беше на повече от триста години.

Кикудзи не се ориентираше добре в изкуството да подбира цветя за чайни церемонии, пък и прислужничката надали разбираше нещо от това, но на него му се стори, че това цвете е подходящо за утринна чайна церемония.

Кикудзи гледаше цветчето и си мислеше: едно нежно цветче, което няма да проживее и ден в тристагодишната вазичка…

Може би едно такова съчетание също има своята хармония? Може би така е значително по-изящно, отколкото да се поставят градински цветя в шино, имащо също около тристагодишна история…

Той изведнъж се разтревожи: колко ли часа живее това цветче?

На закуска Кикудзи каза на прислужничката, когато тя му сервираше:

— Мислех, че това цвете почти веднага ще увехне, а то още е свежо.

— Да, наистина.

Кикудзи се сети, че искаше да постави божури в подареното му от Фумико шино. Божури — в чест на спомена за госпожа Оота. Когато Фумико му подари шино, божурите бяха преминали, но някъде все още можеха да се намерят отделни цветове. А сега вече е късно.

— Бях съвсем забравил за тази тиквичка. Как успя да я намериш!

— Сетих се за нея.

— Не знаеш ли дали баща ми е слагал такова цвете в тази вазичка?

— Не знам, но струва ми се, че не е. Аз просто как сама го поставих. Нали е виещо се растение, а и тиквичката също… Помислих си, че…

— Какво? Виещи се растения ли?

Обезкуражен, Кикудзи се усмихна.

След закуската се опита да почете вестник, но главата отново го заболя и той се изтегна направо върху татами в столовата.

Прислужничката влезе, като бършеше мокрите си ръце.

— Ти оправи ли ми леглото?

— Не, но почакайте малко да разтребя и ще можете да си полегнете.

Когато се върна в спалнята, цветето от нишата и вазичката ги нямаше.

Кикудзи изхъмка. Махнала ги е. Сигурно за да не вижда той тъжното увяхване на цветчето.

Стана му смешно, когато прислужничката каза, че и цветето, и тиквата са виещи се растения. Сигурно тази стара жена по такъв начин е възприемала естетическите схващания на бившия си стопанин.

Подареният от Фумико съд стоеше празен в нишата.

Ако тя изведнаж дойде, ще й бъде неприятно от такова небрежно отношение към подаръка й.

Когато го донесе в къщи, Кикудзи същия ден постави в него бели рози и бледорозови карамфили.

Нали такива цветя стояха пред урната с праха на госпожа Оота — цветя, изпратени от Кикудзи на седмия ден след смъртта й.

На връщане от Фумико с шино в ръце, той влезе в същия цветарски магазин и купи от същите цветя, от които беше вземал предния ден — рози и карамфили.

Но след това не поставяше там никакви цветя. Струваше му се, че само като се докосва до това шино, изпитва такова вълнение, че нищо след това не е в състояние да го успокои.

Често, вървейки по улицата, той спираше изведнаж погледи си върху някоя жена на средна възраст и инстинктивно вървеше след нея. След като се опомняше, ставаше мрачен и си мърмореше под носа:

— Тегли ме, като престъпник…

И тогава виждаше, че жената съвсем не прилича на госпожа Оота. Само линията на бедрата й напомняха с нещо фигурата на вдовицата.

Все едно в такъв момент го овладяваше нетърпимо желание. Дъхът му секваше, но след секунда желанието му се сменяше от изумление, всичко това се преплиташе, наслояваше едно върху друго и той изведнаж идваше на себе си, като човек, току-що възпрял се от извършване на престъпление.

Престъпно желание… Откъде се взе то, питаше той сам себе си, опитвайки се да заглуши надигащата се в него страст. Но отговор нямаше, а тъгата по госпожа Оота растеше.

Стана му страшно — с такава сила усещаше живото тяло на мъртвата. Какво ще стане с него, ако това чувство го следва постоянно?…

Може би го терзае съвестта му, чувствата не му дават покой?…

След като положи шино в кутията му, Кикудзи си легне. Погледът му разсеяно се зарея в градината. Прогърмя.

Бурята, далечна, но страшна, се приближаваше с всяка из мината минута.

Светкавица проблесна между дърветата в градината. Но дъждът изпревари бурята. Гръмотевиците започнаха да се отдалечават.

Дъждът беше силен. Струите му вдигаха фонтани от пясък, по пътечките.

Кикудзи стана и набра по телефона номера на Фумико.

— Оота-сан се премести — му отговориха.

— Как!… — Кикудзи се стъписа — Извинете за безпокойството, но не бихте ли могли да…

Той разбра, че Фумико е продала къщата.

— Не знаете ли къде се е преместила Оота-сан?

— Извинете… една минута…

С него изглежда разговаряше някой от прислугата. След малко тя отново взема слушалката и назова адрес и телефон, сигурно ги четеше от листче. Кикудзи записа — дома на господин Тодзаки и номера на телефона. Позвъни там.

— Да, на телефона е Фумико… Извинете, че ви накарах да чакате…

Гласът на Фумико прозвуча неочаквано весело.

— Фумико-сан, познахте ли ме? Аз съм, Митани… А пък аз ви търсих у вас…

— Да?… Ох, не се получи много добре… Извинете ме, моля ви!…

Гласът й секваше и замираше като на майка й.

— Кога успяхте да се преместите? Съвсем неотдавна… И дори не ме предупредихте…

— Продадох къщата… От известно време живея у приятелката си, ползувам се от гостоприемството й…

— Значи, продадохте я?

— Да. Колебах се дали да ви съобщя. Отначало реших, че не е нужно. А след това се почувствувах неудобно.

— Защо сте се колебали?

— Не е ли трябвало?… Наистина ли така мислите?

Кикудзи изведнаж почувствува леката й свежест, сякаш се беше наплискал със студена вода. И сам се учуди, че може да изпита такова усещане от един телефонен разговор.

— Знаете ли, все гледам вашия подарък шино… Достатъчно е да го погледна и в мен възниква желанието да ви видя.

— Да?… А аз имам друго изделие — малка цилиндрична чашка. Миналия път исках нея да ви подаря вместо шино, но… Това е мамината чашка, от която тя пиеше постоянно и на ръба й е останало следа от червило… Аз…

— Какво?… Следа от червило?

— Мама така казваше…

— Как така? Следа от червило да остане върху керамика?

— Не! Не е това… Тази чашка има червеникав оттенък. А мама казваше, че червилото й е оставило следа. Сега вече, когато я няма, внимателно разгледах чашката. На ръба наистина има мътно петно, където червенината е значително сгъстена…

Нима Фумико говори съвсем равнодушно за всичко това? Кикудзи дори не беше в състояние да слуша, а камо ли да продължава разговора на тази тема.

Той прибързано каза:

— Тук дъждът е ужасно силен. А при вас как е?

— В момента, когато позвънихте, така тресна, че се свих от страх.

— След дъжда сигурно ще бъде по-свежо, а то от тази задуха… Днес съм си в къщи. Вече няколко дни не ходя на работа. Вие свободна ли сте? Можете ли да дойдете?

— Благодаря! Мислех да намина у вас, но преди това исках да си намеря работа. Тогава и щях да дойда, ако все пак бях решила да идвам.

Преди Кикудзи да успее да отговори, Фумико каза:

— Но така се зарадвах, че се обадихте, че веднага ще дойда… Въпреки че… сигурно не си струва повече да се срещаме…

Кикудзи изчака, докато дъждът престане, облече се и поръча на прислужничката да оправи леглото му.

Той уж нямаше намерение днес да кани Фумико, а ето че я покани. Дори сам се учуди.

Но още повече го учудваше усещането за лекота, което настъпи у него след телефонния разговор. След разговора с Фумико, тежестта на вината пред госпожа Оота се свали от раменете му.

Може би заради гласа на Фумико? Гласът на дъщерята възпроизвеждаше всички интонации на майката, сякаш с него говореше оживялата госпожа Оота.

Докато се бръснеше, Кикудзи се забавляваше: тръскаше от четката сапунена пяна върху листата на храстите, а след това мокреше четката под струите на дъжда, стичащи се от покрива.

Следобед някой дойде. Кикудзи изскочи в антрето, мислейки, че това е Фумико. Но пред него стоеше Тикако Куримото.

— А, това сте вие…

— Отдавна не съм била у вас и затова реших да ви се обадя. Как се чувствувате в такава горещина?

— Не много добре.

— Ай, ай, ай? И цветът на лицето ви е нездрав. — Тикако с намръщено чело разглеждаше Кикудзи.

Фумико сигурно ще бъде обута в европейски обувки, помисли той, а пък аз чувайки тропането на гета[2] по плочките, реших, че това е тя…

— А вие, — погледна Кикудзи на свой ред към Тикако, — сте си сложили зъби… Много сте се подмладили.

— Да, имах малко свободно време… Само дето са прекалено бели! Но нищо, скоро ще потъмнеят.

Минавайки в стаята, където малко преди това лежеше Кикудзи, Тикако погледна към стенната ниша.

— Нищо няма, чисто и празно — каза Кикудзи.

— Да, празно. Какво да се прави, нали постоянно валеше. Но цветята биха могли… — Тикако се обърна към него. — А какво решихте да правите с това шино?

Кикудзи мълчеше.

— Не мислите ли, че е по-добре да го върнете?

— Това си е моя работа.

— Не е съвсем така.

— Във всеки случай, не сте вие тази, която ще ми казва какво да правя с него.

— Не е така… — Тикако блесна ослепително с изкуствените си зъби. — Аз за това съм дошла, да ви дам съвет. — Тя изведнаж протегна ръце и направи жест, сякаш гонеше някого. — От този дом трябва да бъдат изгонени магьосническите заклинания…

— Не ме плашете, моля ви!

— Но аз искам да предявя определени искания. Като сватя…

— Ако имате предвид дъщерята на Инамура-сан, то аз съм в и много благодарен, но се отказвам.

— Какво говорите, какво говорите! Да се отказвате от брака си с девойка, която ви е по душа, само заради това, че сватята не ви харесва! Това е глупаво! Сватята е всичко на всичко едно мостче. Така че, минете по това мостче. Баща ви винаги се ползуваше от услугите ми безцеремонно.

Върху лицето на Кикудзи се изрази явно недоволство. Но Тикако вече се беше увлякла. Раменете й бяха приповдигнати, както винаги, когато говореше с апломб.

— А как иначе? С мен е значително по-леко, не е както с госпожа Оота… Въобще добре би било да ви разкажа за отношенията между мен и баща ви. Но, за съжаление, няма много за разказване. За баща ви аз бях празно пространство. А минутното увлечение избухна и почти веднага изгасна. Дори не успях да ахна… — Тикако наведе глава. — Никога не съм му се сърдила за това. Винаги се радвах, когато можех да му бъда полезна. А той винаги се ползваше от услугите ми, винаги когато имаше нужда… Мъжете обичат това — да се ползува от услугите на жените, с които са имали някакви отношения. Впрочем, аз не съм в загуба. Благодарение на баща ви в мен се разви здрава житейска мъдрост.

— Хм…

— Така че всичката моя насъбрана мъдрост е на ваше разположение.

Може би тя за себе си е права, помисли Кикудзи. От Тикако изведнаж повя безгрижие и сигурност.

— Кикудзи-сан, разберете, човек не може да бъде благоразумен и мъдър, ако в него е силно мъжкото или женското начало.

— Така ли? Значи, мъдростта е привилегия на средния пол?

— Презирате ли ме? Но само когато се превърнеш в същество от среден пол, започваш да разбираш и мъжете, и жените. Не ви ли учудва това как госпожа Оота се е решила да умре, оставяйки дъщеря си съвсем самичка? Нали младата Оота-сан никога не е имала друг близък човек на този свят, освен майка си. Мисля, че майка й се е надявала на някого. На вас, например, вие да се погрижите след смъртта й за момичето…

— Как смеете!

— Аз много мислих върху това. И у мен се появи подозрение… Нали госпожа Оота със своята смърт попречи на вашия брак. Досещате ли се? Всичко не е така просто. Имаше тя причина да умре.

— Имате чудовищна фантазия — каза Кикудзи, но сам беше поразен от думите на Тикако. Сякаш мълния го бе заслепила.

— Кикудзи-сан, нали казахте на Оота-сан за сватосването ви с дъщерята на Инамура-сан?

Кикудзи отлично помнеше, че го е казал, но направи учудена физиономия.

— Аз ли? Доколкото си спомням, вие съобщихте на господ Оота по телефона за евентуалния брак!

— Да, съобщих й и я помолих да не пречи. Същата нощ тя и умря.

Настъпи мълчание.

— Интересно, откъде знаете, че аз съм й звънила — отново заговори Тикако. — Тя идва ли у вас?

Кикудзи се смути и се обърна.

— Ясно, идвала е! Помня как тогава тя извика в слушалката.

— Прекрасно! Излиза, че вие сте я убили!

— Можете да смятате, че съм аз. Така ще ви бъде по-леко. Свикнала съм да играя ролята на злодейка. Затова и баща ви ме ценеше, че при необходимост винаги отлично се справях с тази роля. Ето и днес се явих в същата роля пред вас. Не заради баща ви, а така — по собствена инициатива.

На Кикудзи се стори, че тази жена не може да си намери място от злоба и хроническа ревност. Но Тикако продължаваше съвсем спокойно да говори, сякаш разглеждаше собствената си длан.

— А вие не трябва да се интересувате какво става около вас, Кикудзи-сан. Ако ви е много неприятно, махнете с ръка — нахална жена, все се бърка не в своите работи. През това време ще разруша магията и добрият брак ще се състои.

— Ще ви помоля повече да не споменавате за този добър брак.

— Добре, добре, на мен самата не ми се ще да забърквам в такова свято дело госпожа Оота… — Тикако изведнаж смени тона и гласът й стана по-мек. — Междувпрочем, Оота сан не беше толкова лош човек… Тя сигурно се е молил, пред смъртта си вие да се ожените за дъщеря й. А на вас и дума не е промълвила за това…

— Пак с вашите глупости!

— Но така е било! Нима не мислите, че на нея никога не е минавало през ума да ожени дъщеря си за вас? Ако мислите така, значи витаете из облаците. Тя наяве и на сън мечтаеше само за едно — за вашия баща. Това дори може да бъде квалифицирано като цялостност на натурата й. Тя и дъщеря си забърка, живееше като в кошмар. И в края на краищата се самоуби… Гледайки я отстрани, човек може да си помисли, че някакво проклятие тегне над нея… И защо трябваше да разстила мрежите си…

Кикудзи срещна погледа на Тикако. Като в състояние пред екстаз тя показваше бялото на малките си очички и в същото време гледаше право в него. Той не издържа и се извърна.

Кикудзи й позволи да се разприказва, не я спря. И не толкова заради собствената си уязвимост, колкото заради вцепенението, обхванало го след чудовищното предположение на Тикако.

Нима госпожа Оота действително е искала да го ожени за дъщеря си?… Подобна мисъл не беше минавала през ума му. Пък и не вярваше на тия неща.

По-вероятно бе това да са злобни и необосновани мисли на Тикако. Ревността й беше така безобразна и незаличима, както петното на гърдата й…

И все пак думите й го поразиха като ударите на мълния.

На Кикудзи му стана страшно.

А може би той сам е мечтал за това някъде дълбоко в душата си.

Нали има на тоя свят случаи, когато влечението на един мъж към майката след известно време се прехвърля към дъщеря й… Но Кикудзи все още беше опиянен от обятията на госпожа Оота, как можеше да се увлече от дъщеря й? И все пак нещо го теглеше към това момиче, привличаше го с цялото му тяло, без той сам да забелязва това. Нима наистина под влиянието на магьосническия й чар?

Сега му се струваше, че след близостта си с госпожа Оота той е станал съвършено различен човек. Нещо в него умря, нещо онемя.

Влезе прислужничката.

— Госпожица Оота е тук. Каза, че ако имате гости, ще дойде друг път…

— Какво?… Да не си е отишла?

Кикудзи бързо изскочи в антрето.

[1] На японски език Cuscuta Europea — acarao, което означава „утринен лик“. — Б.пр. ↑

[2] Гета — японски дървени обувки. — Б.пр. ↑

2.

— Извинете, аз…

Фумико повдигна глава и погледна Кикудзи в очите. В този момент добре се виждаше шията й — бяла и тънка.

В ямичката, където завършваше шията, имаше едва забележима сянка.

Или осветлението е такова, или тя бе отслабнала?… Тази бледна сянка натъжи малко Кикудзи, но същевременно той се почувствува облекчен, сякаш камък се бе свалил от душата му.

— При мен е Куримото…

Той произнесе това спокойно, без ни най-малко усилие. Напрежението, което само преди секунда пулсираше в слепоочията му, при вида на Фумико беше вече изчезнало.

Тя кимна.

— Досетих се, ето там е чадърът й.

— А-а, този ли?…

В ъгъла имаше сив чадър с дълга дръжка.

— Може би ви е неприятно? Ако искате, починете си малко в чайния павилион, а пък аз сега ще изпратя Куримото.

Кикудзи се учуди сам на себе си: нали знаеше, че Фумико ще дойде, защо веднага не се постара да се отърве от Тикако?…

— Все ми е едно — каза Фумико.

— Да? Много добре! Тогава, моля ви, влезте.

Влизайки, Фумико вежливо поздрави Тикако, сякаш не подозираше за враждебното й отношение.

Последваха традиционните съболезнования и традиционните благодарности за изказаните съболезнования…

Тикако седеше наклонена леко назад с повдигнато ляво рамо, както на урок, когато следеше действията на ученичките си.

— Да, много тъжно… В днешния свят слабите, раними души не издържат… Ето и майка ви почина, увехна последното нежно цвете.

— Тя не беше чак толкова слаба…

— Колко тежко й е било да ви остави сама на този свят.

Фумико не вдигаше очи. Пухкавите й устни бяха плътно стиснати.

— Мисля, че вие наистина сте много самотна — продължаваше Тикако. — Струва ми се, че е време да подновите занятията си по чайна церемония.

— Знаете ли, аз вече…

— Разберете, това ще ви отвлече!

— Да, но сега съм в друго положение. Вече не са ми нужни чайни церемонии.

— О, защо говорите така?! Не трябва да се принизявате! — Тикако артистично разтвори ръце, които до този момент лежаха спокойно върху коленете й. — Сезонът на дъждовете премина и аз дойдох в този дом. И знаете ли за какво? Откровено казано, исках да видя в какво състояние е чайният павилион. — Тя бегло погледна към Кикудзи. — Ще ме придружите ли до там, Фумико-сан?

— Не знам…

— С ваше разрешение ще вземем за церемонията шино — в чест на вашата майка.

Най-после Фумико вдигна очи и погледна Тикако.

— Ще поговорим, ще побеседваме, ще си спомним за майка ви.

— Не трябва. А то още там ще се разплача.

— А защо да не поплачете? Ще поплачем заедно. Нали скоро Кикудзи-сан ще има млада жена и кой знае, може да ми бъде забранен входът към чайния павилион. А толкова мои спомени са свързани с него… — Тикако се усмихна и с неочаквано строг тон добави: — Разбира се, ако договореността остане в сила и сватбата на Кикудзи-сан с Юкико Инамура се състои.

Фумико кимна. Лицето й не беше се променило. Само безкрайна умора можеше да се прочете върху това лице, което толкова много приличаше на лицето на майка й.

Кикудзи каза:

— Защо говорите така? Не е хубаво заради Инамура-сан, нали още нищо не е решено.

— Аз така и казах — ако всичко остане в сила — възрази Тикако. — „Доброто дело среща много пречки“ — това е правилна поговорка, така обикновено се случва. Засега нищо конкретно няма и докато се изясни, вие, Фумико, считайте, че нищо не сте чули.

— Добре! — Фумико отново кимна.

Тикако извика прислужничката и отиде да разтреби чайния павилион.

— Внимавайте, тук в сянката листата са още мокри — долетя гласът й от градината.

3

— Когато тази сутрин ви позвъних, сигурно сте чули в слушалката какъв дъжд валеше тук — каза Кикудзи.

— Нима може да се чуе по телефона, че вали? Не знам, не обърнах внимание… Чуват ли се в слушалката такива неща — шумът от падащи капки във вашата градина?

Фумико погледна към Кикудзи, а след това погледът й се премести на градината.

Зад храстите и дърветата се чуваше шумоленето на метли. Тикако подмиташе чайния павилион.

Кикудзи също погледна нататък.

— Аз също не чух как валеше при вас. Но дъждът беше толкова силен, че след това започна да ми се струва, че чувам.

— Да, истински порой! Гръмотевиците също бяха страшни!

— По телефона ми казахте, че е прогърмяло силно.

— Колко странно… Оказва се, че децата дори в дреболиите приличат на родителите си. Спомням си, че когато бях малка, по време на буря мама при всяка гръмотевица прикриваше главата ми с ръкава на кимоното си.

Фумико малко се смути и сви засрамено рамене.

— Донесох ви чашката шино — каза тя и излезе в антрето. Върна се и постави чашката пред Кикудзи, но не я разви. И след като видя, че Кикудзи не се решаваше да се докосне до пакетчето, придвижи го към себе си, разгърна опаковката и извади чашката от кутията й.

— Изглежда, майка ви е обичала онези две чашки, изработени от Рьоню… И е пила всеки ден чай от тях — каза Кикудзи.

— Да, но най-често използваше тази. Тя казваше, че в черната и червената чашка се губи зеленият цвят на чая.

— Това е вярно! На черен и червен фон зеленият цвят губи своята прелест.

Кикудзи все още не се решаваше да вземе в ръце извадената чашка и Фумико каза:

— Може би не ви харесва.

— Не, напротив.

Но той все още не се решаваше да я вземе.

Върху бялата глазура, както беше казала сутринта по телефона Фумико, имаше едва забележимо розово петънце. Червеникавият оттенък сякаш избиваше някъде изпод повърхността.

На горния край се виждаше леко кафяво очертание. На едно място бледокафявият цвят едва-едва се сгъстяваше.

Сигурно на това място са се докосвали устните и от постоянното съприкосновение глазурата малко се е напукала и се е оцветила от чая.

Кикудзи гледаше това петънце и постепенно то започна да му изглежда червеникаво.

Нима това наистина е следа от червило, както каза Фумико?

И от вътрешната страна на чашката на същото място се забелязваше бледо червено-кафяво петънце.

… Цвят на полуизтрито червило… Цвят на увехнала алена роза… И… цвят на кръв, отдавна засъхнала върху белоснежна повърхност… Кикудзи чуваше зачестилите удари на сърцето си.

Същевременно отново го обхвана предишното болезнено остро желание. Какъв ужас, помисли си той, каква гадост!…

Върху чашката бяха нарисувани в черно-син цвят широките листа на някакво растение. На места рисунката беше потъмняла.

Простият й реализъм заглушаваше нездравата чувственост у Кикудзи. Същото въздействие имаше и строгата форма на чашката.

— Прекрасно! — каза той и най-после взе чашката в ръце.

— Не знам, не всичко разбирам… Но мама много я обичаше и постоянно пиеше чай от нея.

— Да, за жена, няма съмнение, чашката е добра.

За жена… Кикудзи каза това и почувствува: майката на Фумико беше жена, и за него, и въобще…

Защо Фумико му е донесла тази чашка? Със следи от червилото на майка й на това отгоре.

Какво е това — наивност или дебелоочие?

Кикудзи държеше чашката върху дланта си, но се стараеше да не докосва мястото, където се виждаше странната следа.

— Фумико, моля ви, приберете я! Ако Куримото започне да я разглежда, ще ни дотегне с коментарите си.

— Добре.

Фумико положи обратно чашата в кутията й, опакова я и излезе в антрето.

Разбира се, тя искаше да му подари тази чашка! За това я беше донесла. Но пропусна подходящия момент или помисли, че тя не му харесва.

Влезе Тикако.

— Кикудзи-сан, ще ни дадете ли подаръка от госпожица Оота?

— А може би ще използуваме нашия съд? Още повече че Фумико-сан ни е на гости.

— Странно. Точно заради това, че Фумико-сан е тук, искам да взема този съд. Нали искахме да си поговорим, да си спомним за майка й. Това шино е подарък, нали… като спомен за покойната.

— Но вие мразите госпожа Оота! — внезапно каза Кикудзи.

— Мразя? Но това не е вярно! Просто не ни съвпадаха характерите. А и как е възможно да се мрази покойник?… Вярно е, че не си симпатизирахме. Отново поради несходство на характерите. И нали добре я виждах каква е…

— Да виждате добре какви са тия около вас е ваша специалност.

— Ако се страхувате, крийте душите си от мен. Това е всичко!

Върна се Фумико и седна недалеч от прага. Тикако взе съда и отиде в чайния павилион.

— Знаете ли, когато тази сутрин ви позвъних и разбрах, че сте се преместили, се изплаших. Как сте успели сама да се справите с продажбата и всичко останало.

— Справих се. Но ми провървя. Къщата я купи един наш познат. Той живееше в малка къща в Ооисо. Искаше да се разменим, но аз предпочетох да я продам. Да живея сама дори в малък дом е някак неуютно. Да живееш под наем е значително по-добре, особено когато ходиш на работа. А засега намерих подслон у приятелката си.

— Вие сте започнали работа?

— Още не. Когато стана въпрос за работа, оказа се, че аз нищо не умея. — Фумико се усмихна. — Нали смятах да ви се обадя, след като вече започна някъде. А то е тъжно да ходиш на гости, когато си бездомна и безработна. Когато човек нищо не прави, безцелното разтакаване започва да го дразни.

Кикудзи искаше да каже, че точно в такъв период е нужно да се ходи на гости. Той си представи Фумико в непозната стая: седнала сама, с тъжно лице. Но момичето не изглеждаше тъжно.

— Аз също имам намерение да продам моята. Все се каня и не мога да се реша. А докато умувам, всичко се разваля — покривът протече, татами станаха на дупки. Но ме ми се иска да се занимавам с ремонти.

— Защо ще я продавате? Вие сигурно ще се ожените и ще доведете жена си тук — високо каза Фумико.

Кикудзи погледна учудено към нея.

— Повтаряте думите на Куримото… Нима мислите, че сега съм в състояние да се оженя?

— Заради мама ли? Вие страдахте, нали? Но сега всичко вече е минало… Знайте — всичко е вече минало.

4

Тикако бързо разтреби чайния павилион — навикът си каза думата.

— Добре съм избрала чашите, в хармония са с шино нали? — попита тя.

Кикудзи не отговори, той много-много не разбираше от тия неща.

Съдът, който служеше за ваза пред урната с праха на госпожа Оота, сега се използваше по предназначението му.

Какви ли не ръце са се докосвали до този съд… Ръцете на госпожа Оота, ръцете на Фумико, а Фумико го предаде на Кикудзи… Пък сега до него се допират грубите ръце на Тикако.

Съд със странна и почти съдбоносна участ. Междувпрочем, всяка вещ има своя съдба, но тази на съдовете за чайна церемония е особена.

Минали са триста или четиристотин години от времето, когато е бил направен този съд. Кой го е ползувал до госпожа Оота, кой го е притежавал, чии съдби са оставили върху него невидими следи?…

— Шино изглежда още по-красив, когато е до огнището, редом с чугунения чайник. Не забелязахте ли? — каза Кикудзи, като гледаше Фумико. — И каква благородна форма! Чайникът още по-добре я подчертава.

Светлата глазура на шино създаваше около него особен ореол.

Кикудзи беше казал на Фумико по телефона, че си струва само да погледне това шино и у него възниква желанието да я види.

Може би тялото на майката също излъчваше вътрешна светлина — светлината на жена?…

Беше горещо и Кикудзи не беше затворил вратите в павилиона. Зад гърба на Фумико се зеленееше клен. Сянката от гъстата зеленина падаше върху косите й. На фона на светлия зелен цвят се очертаваха изящната шия и глава на Фумико. Ръцете, оголени над лакътя — по всичко личеше, че за пръв път тази година облича рокля с къси ръкави — изглеждаха синкави. Фумико беше слабичка, но и раменете, и ръцете й изглеждаха закръглени. Тикако също се любуваше на съда.

— Каквото и да ми говорите, но такъв съд оживява със своята истинска прелест само по време на чайна церемония. Грехота е да бъде използуван като ваза за цветя.

— Но и мама понякога слагаше в него цветя — каза Фумико.

— Чудно нещо! Споменът от вашата майка в този павилион!… Госпожа Оота сигурно би се зарадвала.

Тикако може би искаше да уязви Фумико, но тя й отговори спокойно:

— Мама често използуваше този съд като ваза за цветя. А що се отнася до мен, нямам намерение повече да се занимавам с чайни церемонии, така че…

— Не говорете така. — Тикако се огледа. — Чайната церемония е свещенодействие. А и този павилион… Никъде не мога да постигна такова душевно равновесие, като тук, когато ми разрешават да престъпя този праг. Видяла съм не малко чайни павилиони, но като този не съм срещала… — Тя премести погледа си върху Кикудзи. — Догодина ще станат пет години от смъртта на баща ви… Кикудзи-сан, устройте в този ден тържествена чайна церемония!

— Ще бъде забавно, ако на гостите бъде поднесен чай в сервиз, нямащ никаква художествена стойност.

— Как можете дори да помислите такова нещо!? Сред колекцията на покойния ви баща нямаше нито една фалшива вещ.

— Така ли? Но все пак би изглеждало забавно! Чайна церемония и фалшификация! — Той се обърна към Фумико: — Не мога да се отърва от усещането, че в павилиона мирише лошо — на мухъл или на някакви зловонни изпарения. Затова и ми дойде на ум да донеса тук обикновени съдове на тържествения ден: отровните пари няма да издържат, ще изчезнат. Това ще бъде вместо панихида за баща ми… А след това съвсем ще приключа с чайните церемонии. Междувпрочем, изобщо не съм се занимавал с тях.

— Искате веднъж завинаги да се отървете от нахалницата — мотае се навсякъде, пъха се навсякъде. Значи, за да има чист въздух, духът й не трябва да бъде тук… — Тикако с лека усмивка старателно разбъркваше чая с бамбукова пръчица.

— Точно така.

— Не се надявайте дори. Нищо няма да излезе! А виж, когато, създадете около себе си нови родствени връзки, тогава, моля, късайте старите.

Посочвайки с поглед, че всичко е готово, Тикако постави пред Кикудзи чашката.

— Фумико-сан, след като се наслушахте на шегите, отправени от нашия гостоприемен домакин, може да си помислите, че тази паметна вещ от майка ви е попаднала в лоши ръце. А пък аз, като гледам това шино, сякаш виждам върху глазурата му лицето на госпожа Оота.

Кикудзи остави празната чаша върху подноса и също по гледна към шино.

Какво можеше да види там Тикако?! На черния лакиран похлупак се отразяваше собствената й не особено привлекателна физиономия.

Но Фумико беше разсеяна.

Кикудзи не можеше да разбере дали тя се преструваше или действително не забелязваше остротите на Тикако.

И въобще е странно, че Фумико не прояви никаква раздразнителност и седи тук до Тикако.

И думите на Тикако за предполагаемия брак на Кикудзи изглежда също не я развълнуваха.

Тикако, която ненавиждаше госпожа Оота, а заедно с нея и дъщеря й, влагаше в думите си оскърбителен за Фумико смисъл, но момичето не изразяваше никакъв протест, дори вътрешен.

Нима Фумико е толкова покрусена от скръб, че всичко минава покрай нея, без да я интересува?… Или, потресена от смъртта на майка си, е съумяла да се извиси над житейската суета?… А може би тя е наследила характера на майка си и не умее да се съпротивява нито на себе си, нито на другите, тъй като чистотата й е над всичко в този свят…

Междувпрочем и той, Кикудзи, не се опита да огради Фумико от нападките на Тикако. Значи, той също е, меко казано, странен.

И все пак най-странно от всичко тук бе присъствието на Тикако. Тя си седеше в неговия чаен павилион и спокойно си отпиваше от чая, който сама беше приготвила.

— Часовничето ми е много малко и е много неудобно за късогледите ми очи — каза Тикако. — Кикудзи-сан, защо не ми подарите джобния часовник на баща ви?

— Той нямаше джобен часовник — рязко се сепна Кикудзи.

— Какво значи това — нямаше?! Баща ви винаги го носеше. Фумико-сан, спомняте ли си джобния часовник на покойния господин Митани? Нали той винаги го носеше със себе си, когато идваше у вас?

Тикако цялата изразяваше учудване. Фумико сведе очи.

— Май е два и десет. Стрелките ги виждам двойни и сякаш при мъгла…

Тикако смени интонацията, заговори оживено и деловито.

— Инамура-сан е организирала група за мен. Днес в три имаме урок. Преди да отида у тях, бих искала да зная отговора ви, Кикудзи-сан. Нали затова и минах оттук.

— Предайте на Инамура-сан, че решително се отказвам.

Тикако се постара да обърне отговора му в шега.

— Добре, добре, така и ще предам — решително, съвсем решително! — Тя се засмя. — Дано по-скоро се нареди всичко, че тогава, с ваше разрешение, да провеждаме уроци в този павилион.

— А вие посъветвайте Инамура-сан да купи моя дом! Така или иначе, каня се да го продавам скоро…

Без да обръща повече внимание на Кикудзи, Тикако се обърна към Фумико:

— Фумико-сан, нямате ли желание да тръгвате към къщи? Може да излезем заедно и малко да се поразходим. Какво ще кажете?

— Добре.

— Аз бързо ще разтребя!

— Позволете ми да ви помогна.

— Както желаете…

Но Тикако не изчака Фумико и отиде в съседната стая. Оттам се чу плискането на вода.

— Фумико-сан, останете! Не си отивайте с нея — тихо каза Кикудзи.

Фумико поклати глава.

— Страхувам се.

— Не трябва да се страхувате.

— А аз се страхувам…

— Е, тогава излезте заедно с нея, повървете малко заедно, излъжете я нещо и се върнете.

Фумико отново поклати глава и стана, подръпвайки тънката си лятна рокля.

Кикудзи не успя да се надигне. Стори му се, че Фумико залитна и отдолу протегна към нея ръце. Тя се изчерви.

Когато Тикако я попита за джобния часовник, по челото й избиха розови петна, а сега лицето й стана аленочервено — срамът, отначало незабележим като едва напъпило листенце, сега беше в пълен разцвет.

Фумико взе шино и отиде при Тикако.

— Аха, решили сте сама да го измиете? — долетя оттам прегракналият й глас.

Двойната звезда

1

„И Фумико, и дъщерята на Инамура са се омъжили“ — заяви един ден Тикако при посещението си при Кикудзи…

Лете в девет и половина все още е светло. След вечерята Кикудзи се беше изтегнал на верандата и гледаше светулките в мрежичка, които прислужничката беше купила. Незабележимо бледата им светлинка придоби жълтеникав цвят — здрачи се. Но Кикудзи не запали лампата.

Той едва днес се върна в къщи — беше на гости у един свой приятел, на вилата му около езерото Нодзирико. Там той прекара своя летен отпуск.

Приятелят му беше женен и имаха малко бебе. Кикудзи, който нямаше понятие от гледане на деца, не можеше, да определи колко дни то беше проживяло на този свят и не беше в състояние да каже дали за своята възраст то беше едро или не.

Но все пак трябваше да прояви някакъв интерес към детето и той каза:

— Охо, какво здравеняче, и добре е развито!…

— Какво говорите, съвсем не е толкова здрав — отговори жената на приятеля му. — Сега, наистина, изглежда по-добре, приближава се до нормалното тегло, но когато се роди, беше толкова дребен и хилав, че ми се искаше да плача.

Кикудзи лекичко размаха ръка пред лицето на момченцето.

— А защо не мига?

— Те по-късно започват да мигат… За виждане, вижда, но да мига е още рано.

Кикудзи мислеше, че то е на около шест месеца, а се оказа, че е на три. Затова и младата майка изглеждаше толкова зле: прическата й беше небрежна, лицето й бледо, изпито. Още не се беше съвзела след раждането.

Съпрузите бяха погълнати от грижи по детето си, не сваляха очи от него и Кикудзи се чувствуваше у тях самотен. Но след като седна във влака, пред очите му изплува образът на младата слаба жена с измъчено, но умиротворено лице, със светеща в очите тиха радост. Приятелят му живееше с родителите си и едва сега, след раждането на детето, младата майка най-сетне беше сама с мъжа си. Вилата, в която те живееха, й се струваше рай и през цялото време тя беше в особено блажено състояние. Кикудзи пътуваше обратно с нейния умиротворен и светъл образ в сърцето си.

Днес, в къщи, легнал на полутъмната веранда, Кикудзи отново си спомни жената на приятеля си. Спомни си я с нежно и малко тъжно чувство.

И в този момент се появи Тикано. Както винаги, без предупреждение.

Тя влезе енергично и високо, дори прекалено високо каза:

— Какво правите тук?! В тази тъмнина… — и седна до краката на Кикудзи. — Ех, тези ергени! Няма кой да им запали осветлението, така се и търкалят.

Кикудзи издърпа краката си, сви ги в колената, полежа още малко в тази поза и след това се надигна без желание.

— Лежете, почивайте си, моля ви! — Тикако протегна дясната си ръка, сякаш удържаше Кикудзи, и едва след това го поздрави по всички правила.

Тя разказа, че е била в Киото, а обратно е минала през Хаконе. В Киото, в дома на ръководителя на школата, към която тя принадлежи, се е срещнала със стария си познат Ооидзуми, търговец на съдове за чайна церемония.

— С него отдавна не се бяхме виждали — каза Тикако, — а ето че се видяхме и, разбира се, поговорихме за баща ви… Той предложи да ми покаже хотела, в който е обичал да отсяда Митани-сан. Беше мъничък скромен дом на Киямати. Сигурно баща ви е ходил там с госпожа Оота, не е искал да привлича чуждото внимание. А Ооидзуми ми предложи аз да отседна в същия хотел. Разбирате ли — на мен! Какъв глупак!… Бих умряла от страх там. Стига да се събудя посред нощ и да си спомня, че тук са нощували Митани-сан и госпожа Оота. Нали и двамата са вече покойници.

Ти си глупачка, щом си способна да говориш такива неща, помисли Кикудзи.

— Кикудзи-сан, нали и вие ходихте някъде? Бяхте ли на Нодзирико? — попита Тикако с тон на човек, който знае всичко.

Тя беше в стихията си, беше научила всичко от прислужничката и внезапно се беше появила, за да засвидетелствува интереса си към неговия начин на живот.

— Едва днес се върнах — изръмжа в отговор Кикудзи.

— А аз съм вече от три-четири дни тук — каза Тикако и повдигна лявото си рамо. — След като си дойдох, ми се струпаха толкова много неприятности. Бях поразена като от гръм. Дори сега не зная с какви очи да ви гледам, Кикудзи-сан… Допуснах грешка. Посрамих се…

И тя му съобщи, че Юкико Инамура се е омъжила.

На верандата беше тъмно и Кикудзи можеше да не крие учудването, което се изписа върху лицето му. Но гласът му прозвуча напълно спокойно.

— Така ли?… Кога е станало това?

— Питате толкова спокойно, сякаш това не ви засяга — каза Тикако.

— Аз вече ви бях казал, и то не един път, че се отказвам от брака с Юкико.

— Оставете тези празни думи! Вие от мен искахте да се отървете, а не от Юкико! Какво ли й влиза в работата на тази нахалница дали ми е харесало някое момиче или не е, защо трябва да си пъха носа в чужди работи! Може това наистина да е неприятно. И все пак за вас тя беше добра партия.

— Стига глупости! — Кикудзи се изсмя с рязък и зъл смях.

— Но момичето ви харесваше, нали?

— Момичето беше хубаво…

— Нали това ви казвам, веднага разбрах, че ви харесва.

— Ако някое момиче ти харесва, това не значи, че трябва да се ожениш за него.

Но известието за женитбата на Юкико учуди Кикудзи. Той се опита да си спомни лицето й, но нищо не се получи!

Беше виждал Юкико всичко на всичко два пъти.

Първия път — на чайната церемония в храма Енкакудзи. Тогава Тикако нарочно предложи на момичето да изпълни чайните обреди, за да успее Кикудзи добре да я разгледа. И сега пред очите му изтълкува грациозната й фигура, плавните й движения, сянката на листата от дърветата в градината зад гърба й, нейното пищно кимоно, отразяващо меката светлина. Всичко това той си представяше достатъчно ясно, но лицето й се губеше. Беше запомнил и червената салфетка в ръцете й, и розовата фурошики с хилядата бели жерава, когато тя отиваше през парка в павилиона на храма… Почти всичко си спомняше, освен лицето й.

Когато Юкико му беше дошла на гости — това беше един-единствен път, — Тикако също устрои чайна церемония. И отново момичето очарова Кикудзи. На другия ден му се струваше, че в павилиона все още се е запазил ароматът на нейния парфюм… Сега той виждаше оби с червена перуника и други дреболии от тоалета на Юкико, но не можеше да си спомни лицето й.

Кикудзи трудно си спомняше дори лицата на родителите си, които бяха починали не толкова отдавна. Едва след като погледнеше тяхна снимка, си спомняше как те изглеждаха в действителност… Може би колкото ти е по-близък и по-скъп един човек, толкова по-трудно е да възстановиш в паметта си неговия образ?… Може би нашата памет е така устроена, че може да възпроизведе само нещо съвсем грозно и уродливо?…

И наистина, вместо лицето на Юкико, Кикудзи виждаше светло петно, нещо като загатната щриха, а тъмното петно върху лявата гръд на Тикако стоеше пред очите му и му напомняше жаба.

Сега сигурно Тикако носеше по-дълго долно кимоно и, разбира се, от по-плътна коприна. На верандата беше тъмно и петното не можеше да се види през разтвора на кимоното. Наистина, и при ярка светлина коприната го скриваше, но Кикудзи винаги виждаше това петно. На тъмно го виждаше още по-добре.

— Странен човек сте вие, Кикудзи-сан! Да срещнете красиво, мило момиче и да го изпуснете. Юкико Инамура е единствена и втора като нея няма. След това ще има да търсите по целия свят такава като нея и няма да намерите… Чудя се как вие, Кикудзи-сан, досега не сте разбрали такива прости неща.

Тикако говореше с поучителен тон, но с подчертана вежливост.

— Вие имате малък жизнен опит, а не цените съветите на по-опитните от вас, разрешавате си такъв разкош. Заради една грешна стъпка веднага се измени съдбата на двама души — и вашата, и на Юкико. Кой знае как сега ще се нареди животът й! Ами ако тя бъде нещастна в брака си?… Тогава вие носите отговорност и част от вината ще падне върху вас. Да, да! Тя беше добре разположена към вас, Кикудзи-сан.

Кикудзи мълчеше.

— Тя много добре се отнасяше към вас — продължаваше Тикако. — Нима няма да ви заболи сърцето, ако след няколко години Юкико си спомни за вас и съжали, че не сте се оженили за нея?

Сега гласът на Тикако стана заядлив.

И защо тя толкова се вживява, нали момичето вече отдавна се е омъжило…

— О, светулки! Откъде сте ги взели? — Тикако протегна шия. — Ами да, идва времето на есенните насекоми. Колко са неприятни — сякаш блуждаещи огънчета, като призраци!

— Прислужничката ги купила — каза Кикудзи.

— Ясно, какво може да се иска от една прислужничка! Да бяхте се занимавали с чайни церемонии, нямаше да правите такива пропуски. Ние си имаме наши японски годишни времена.

След тази забележка на Кикудзи се стори, че светулките наистина светят неприятно, с някаква неземна светлина. Действително, как се бяха запазили досега? Докато той живееше у приятеля си около Нодзирико, там имаше най-различни насекоми, но светулки нито един път не видя.

— Да, Кикудзи-сан, ако имахте жена, тя нямаше да позволи един такъв закъснял и тъжен символ на сезона… — със задушевен тон каза Тикако. — А пък аз исках да изпълня своя дълг пред покойния ви баща — да ви сватосам с дъщерята на Инамура-сан!

— Вашият дълг ли?

— Да, мой дълг… Вие не можете да разберете това… А докато сте се излежавали тук в тъмнината, и сте се любували на светулките, Фумико вече е успяла да се омъжи.

— Фумико?! Кога?

Този път Кикудзи беше потресен. При първото съобщение той само се учуди, но можа лесно да го прикрие. Ала трудно можеше да скрие реакцията си от новия удар. Той беше нанесен неочаквано. Сигурно Тикако е почувствувала по интонацията му, че в гласа му зазвучаха нотки на тревога и съмнение.

— Учудва ви, нали? Аз самата още не мога да дойда на себе си от удивление. Двете, една след друга… — В гласа на Тикако се долови съчувствие. — Ако говорим истината, бракът на Фумико ме зарадва — сега вече никой няма да пречи на Кикудзи-сан, си помислих тогава. Но се оказа, че Юкико също се е омъжила. Не бях на себе си няколко дни. Ходех като оплюта. И всичко заради вашата нерешителност.

Но Кикудзи все още не можеше да повярва в брака на Фумико.

— Отначало госпожа Оота ви пречеше да се ожените. Дори със смъртта си… — продължаваше Тикако. — Но сега, след като дъщеря й се омъжи, магиите, които тегнеха над този дом, би трябвало да изчезнат. — Тикако премести поглед към градината. — Сега вие сте чист, всичко е останало в миналото. Заемете се с домакинството си, оправете дърветата в градината си. Дори в тъмното се вижда колко са израсли. Клоните им стърчат във всички страни. Наоколо е душно и мрачно.

След смъртта на баща си, цели четири години, Кикудзи не се беше занимавал с градината. Нито един път не покани градинар. И дърветата наистина бяха много израсли. Под гъстата зеленина беше душно дори вечер, сякаш тя продължаваше да съхранява дневната горещина.

— Прислужничката ви сигурно не полива градината. Такава дреболия бихте могли да й поръчате.

— Оставете ме на мира!

Кикудзи вътрешно въставаше срещу всяка дума на Тикако и едновременно с това й разрешаваше да бърбори колкото си иска. И така беше винаги.

Досаждайки му с неприятни неща, Тикако преследваше определена цел — опитваше се да предизвика неговата откровеност и да разбере какво става в душата му. Кикудзи открито се бунтуваше срещу това и тайно се страхуваше да не проговори нещо излишно. Тикако отлично разбираше всичко, но се преструваше, че нищо не забелязва и само понякога му даваше да разбере, че вижда всичките му мисли като през стъкло.

Тя почти никога не казваше нещо, което беше за него неочаквано. Всичко гадно и отровно, което се съдържаше в думите й не му беше чуждо. Това беше закътано някъде дълбоко в мозъка му и когато от време на време той мислеше за тия неща, изпитваше отвращение от самия себе си.

И тази вечер, след като съобщи на Кикудзи за омъжването на Юкико и Фумико, Тикако продължаваше да го наблюдава. Защо?… Той не знаеше, но все едно беше нащрек. Ако по-рано в желанието си да го ожени за Юкико Тикако се стаеше да отдалечи и очерни Фумико, то какъв смисъл имаше от нейните хитрувания сега? Нали и двете момичета се бяха омъжили… А тя продължаваше да дебне мислите на Кикудзи. Трябва да стана и да включа осветлението на верандата и в стаята, помисли Кикудзи. Не е кой знае какво, но все пак е неприятно да разговаря с Тикако на тъмно — не са чак толкова близки. Тя навсякъде се пъха със своите забележки за градината… Нека! Този й маниер му е отдавна известен. Но за близост не можеше и дума да става. Кикудзи го мързеше да се помръдне — е добре, може и на тъмно…

Тикако също не се помръдна от мястото си, въпреки че изрази недоволство от тъмнината още при влизането си. Обикновено тя с готовност изпълняваше всякакви дреболии — това беше в характера й и беше нещо като доброволна повинност в дома на Кикудзи. Сега тя обаче не се стремеше да му услужи. Дали вече възрастта си казваше думата или се беше възгордяла — популярността й като майстор на чайната церемония все повече растеше.

— Ооидзуми ме помоли в Киото да ви предам — мен това не ме засяга, само изпълнявам неговата молба, — помоли ме да ви кажа, че ако решите да разпродадете колекцията чайни сервизи, то той с радост би се заел с тази работа — каза Тикако много спокойно. — Междувпрочем, сега, след като вече сте загубили Юкико, сигурно не ви е до чайните сервизи. А на мен ми е тъжно… Със смъртта на баща ви умря и чайната церемония в този дом. И аз се лиших от любимото занятие… Нали павилионът така си стои затворен и се проветрява само когато аз идвам тук…

Аха, Тикако имала далечен прицел, помисли Кикудзи. Не й се удаде да го ожени за Юкико, не успя да получи съгласието му да провежда чайни церемонии в дома му и е решила да измъкне от него поне чайните сервизи. С търговеца тя, разбира се, отдавна всичко е уговорила, всичко предварително е решила.

Но Кикудзи не се ядоса, дори почувствува облекчение.

— Смятам скоро да продам къщата, така че няма да мине време и ще ми потрябва помощта му.

— Правилно — кимна Тикако. — По-добре е да имате работа с човек, който вече е изпълнявал поръчения на баща ви.

Тикако всичко беше предвидила: Кикудзи нищо не разбираше от чайни сервизи и нямаше представа какво всъщност има. С разпродажбата щеше да се заеме тя.

Кикудзи погледна към чайния павилион. Пред него растеше огромен олеандър, целият покрит с бели цветове. Те смътно се очертаваха в мрака като светли петна.

Нощта беше толкова тъмна, че беше трудно да се различи къде свършваха върховете на дърветата и къде започваше небето.

2

В края на работния ден, когато Кикудзи вече напускаше работа, го повикаха по телефона.

— Аз съм, Фумико — чу той в слушалката тих глас.

— Да.

— Фумико ви се обажда…

— Да, разбрах.

— Извинете, че ви безпокоя на работата ви, но иначе нямаше да успея да ви се извиня…

— Какво се е случило?

— Днес ви написах писмо и съм го пуснала без марка.

— Така ли? Още не съм имал удоволствието да го получа…

— Купих на пощата десет марки, пуснах писмото, а когато се върнах, гледам — всичките марки в мен. Такава разсеяност! Затова и реших да ви позвъня, исках да ви се извиня, преди да получите писмото.

— Не е трябвало да се тревожите за такава дреболия — отговори Кикудзи и помисли, че в писмото тя сигурно съобщава за брака си. — Писмото за нещо радостно ли е?

— Да… Може би заради това бях толкова разсеяна и постоянно се колебаех дали да ви пиша или не. Никога не съм ви писала… Мислих, колебах се, а за марката забравих.

— Извинявайте, а откъде се обаждате?

— От автомат, близо до Токийската гара. Тук за телефона има опашка.

— От автомат ли?… — Кикудзи малко се учуди, но неочаквано каза: — Поздравявам ви!

— Благодаря… Наистина можете да ме поздравите. Но… как разбрахте?

— Куримото ми каза.

— Куримото-сан?! Откъде е могла да научи? Ужасна жена!

— Е, вече сигурно няма да ви се налага да се срещате с нея… — Той направи пауза. — Спомняте ли си, когато говорихме последния път по телефона, се чуваше шум от дъжда?…

— Да, вие казахте тогава… Бях се преместила у приятелката си и също се колебаех дали да ви съобщя. Като сега… Но сега все пак реших да ви се обадя.

— Приятно ми е, когато сама ми съобщавате всичко. Тази новина научих от Куримото и също се колебаех да ви поздравя ли или не.

— Тъжно е да ви смятат за безследно изчезнал… — Гласът й, слаб и заглъхващ, много приличаше на гласа на майка й.

От него сърцето на Кикудзи заби по-силно.

— Въпреки че може би трябваше да изчезна някъде… — Фумико замълча и след кратка пауза добави: — Сега живея в малка неуютна стаичка. Намерих я заедно с работата.

— Така ли?

— Започнах работа в най-голямата горещина и така се изморявам…

— Разбира се, още повече след сватбата…

— Какво? След сватбата ли казахте?…

— Ами да!… Още веднаж приемете поздравленията ми.

— Как не ви е срам!… Що за глупави шеги!

— Но нали се омъжихте?…

— Аз?! Омъжена?…

— Защо, не е ли така?

— Какво говорите?! Нима бих могла да се омъжа сега, в такова състояние?… Наскоро почина майка ми, а аз…

— Да, но…

— Куримото-сан ли ви каза това?

— Да.

— Но защо?… Не разбирам… А вие повярвахте ли, Митани-сан?

Фумико сякаш питаше себе си. На Кикудзи изведнаж му стана леко и весело.

— Фумико-сан, вместо да се измъчваме по телефона, няма ли да е по-хубаво да се срещнем?

— Добре!

— Аз веднага тръгвам за Токийската гара, а вие ме почакайте там!

— Но…

— Ако желаете, може да се срещнем и на друго място.

— Не бих искала да чакам на улицата. Може ли да дойда у вас?

— Разбира се, но дайте да се срещнем някъде и да идем заедно.

— Но все пак ще трябва да ви чакам някъде сама.

— Добре. Аз излизам веднага. Ако пристигнете по-рано от мен, влизайте и се разполагайте!

Фумико ще седне в трамвая от Токийската гара и, разбира се, ще пристигне по-рано от него. Но на Кикудзи се струваше, че те могат да се окажат в един вагон и след като слезе на спирката си, започна да я търси с очи в тълпата.

Фумико беше пристигнала първа.

След като разбра от прислужничката, че тя е в градината, Кикудзи направо от антрето се отправи натам, без да влиза в стаята.

Момичето беше седнало в сянката на олеандъра.

След последното посещение на Тикако прислужничката всяка вечер преди връщането на Кикудзи поливаше градината. Старата водна помпа все още беше в изправност.

Камъкът, върху който седеше Фумико, в подножието си беше още влажен.

Бял олеандър и червен олеандър… В гъстата и тъмна зеленина алените цветове горяха като обедни слънца, а белите излъчваха прохлада.

Леко разлюляващите се цветя очертаваха фигурата на Фумико. Тя също беше бяла — в бяла рокля с тънка синя ивица по края на яката и джобовете.

Лъчите на залязващото слънце се процеждаха през листата зад гърба на Фумико и падаха в краката на Кикудзи.

— Добре дошли!

Кикудзи наистина беше радостен и дори походката му излъчваше това.

Фумико сякаш искаше да го поздрави първа, но не успя и каза:

— Извинете ме, че ви обезпокоих, че ви звъних на работата.

Тя стана, раменете й се свиха, сякаш искаше да се скрие.

Може би й се стори, че Кикудзи ще я хване за ръката, ако остане на мястото си.

— Вие говорихте такива ужасни неща по телефона… И ето че дойдох… да опровергая…

— За омъжването ли става дума? Искрено казано, аз самият много се учудих.

— Кое?

— И едното, и другото. Отначало, че вие сте се омъжили, след това — че не сте имали и намерението… И двата пъти бях учуден.

— Двата пъти?

— Разбира се. Как да не се учудвам…

Кикудзи закрачи по каменните плочки на пътеката, водеща към къщата.

— Елате да влезем в стаята оттук. — Той приседна в края на верандата. — Защо не влязохте без мен?… Преди няколко дни, когато си почивах вечерта тук (току-що се бях върнал от пътешествие), дойде Куримото.

От стаите се дочу гласът на прислужничката. Тя викаше Кикудзи. Сигурно искаше да го пита за вечерята. Той влезе в къщи и скоро се върна, преоблечен в бяло памучно кимоно.

Докато го нямаше, Фумико беше успяла да поосвежи лицето си. Изчаквайки го да седне, тя попита:

— Какво ви каза Куримото-сан?

— Просто каза, че вие, Фумико-сан, сте се омъжили.

— И вие, Митани-сан, повярвахте ли?

— Как няма да повярвам? Кой може да помисли, че това е лъжа?

— И дори не се усъмнихте? — Големите и лъчезарни очи на Фумико се наляха със сълзи. — Нима сега съм в състояние да се омъжа?! Вие смятате, че съм способна на такова нещо? Колко много се измъчихме и изстрадахме с мама… И тези страдания още не са свършили… Много от тези, които ни заобикаляха, се отнасяха добре с нас двете, но не всички. Ние винаги се надявахме, че хората ще ни разберат. Или това е илюзия? Отражението на собствената ви душа в огледалото?

Изглеждаше, че Фумико всеки момент ще се разплаче.

След кратко мълчание Кикудзи каза:

— Фумико-сан, спомняте ли си, че аз ви питах: смятате ли смятате ли, че съм способен да се оженя… В същия ден, когато валя дъждът, спомняте ли си?

— Когато гърмеше?

— Да. А ето днес вие ми задавате аналогичен въпрос.

— Но това не е едно и също.

— Вие тогава няколко пъти повторихте, че аз ще се женя.

— Но това… Между мен и вас, Митани-сан, има огромна разлика — Фумико не сваляше пълните си със сълзи очи от Кикудзи. — Да, да, разликата е огромна.

— В какво толкова се състои?

— Първо, в общественото положение…

— В общественото положение ли?…

— Разбира се. И не само в него. Добре, няма да говорим за общественото положение. Главното е, че имаме съвсем различни съдби. При мен всичко е толкова мрачно и трагично…

— Вие намеквате за тежестта на греха? Ако е така, то първо трябва да говорим за мен.

— Не! — Фумико решително поклати глава и в очите й се появиха сълзи. Те бавно се стекоха по бузите й и капнаха на гърдите й. — Мама пое целия грях върху себе си и умря. Аз не смятам, че това беше грях. Това беше нейната мъка. Така поне ми се струва… Нали грехът винаги остава в човека, а мъката отминава…

Кикудзи наведе очи.

— Защо тогава наричате съдбата си мрачна? Нали с това хвърляте сянка върху смъртта на майка си?

— Сигурно неточно съм се изразила — не че съдбата ми е мрачна, а дълбочината на мъката…

— Но мъката…

Кикудзи искаше да каже, че тя е като в любовта, но не каза нищо.

— Така че разликата между нас е голяма… Нали вие, Митани-сан, имате момиче, за което ще се жените — каза Фумико. — Доколкото разбирам, Юкико-сан е съгласна да се омъжи за вас. Куримото-сан изглежда е смятала, че мама е била пречка за брака ви. И мен е смятала за препятствие за това и е излъгала, че съм се омъжила. Другояче не може да се обясни.

— Но тя каза, че Инамура-сан се е омъжила.

Върху лицето на Фумико се изписа крайно учудване. Но това бе само за миг.

— Не може да бъде… Не вярвам… Не, не, това е лъжа! — Тя рязко поклати глава. — Кога е станало?

— Сватбата на Инамура-сан ли?… Сигурно неотдавна.

— И това е лъжа!

— Тя каза, че и Юкико, и вие — двете сте се омъжили и за това повярвах във вашия брак — каза Кикудзи. — Но що се касае до Юкико, Куримото може да е казала истината. Както и да е — продължи той, — но докато не се убедим дали Куримото е казала истината за Юкико, не ще можем нито да си обясним, нито да разберем шегата й.

— Шега ли?…

— Дайте да се отнесем към това като към шега.

— Но ако не бях ви позвънила днес, щяхте да си мислите, че съм омъжена. Странна шега…

Прислужничката отново повика Кикудзи. Той се върна в ръката с плик.

— Ето го и вашето писмо, Фумико-сан! Това, без марката…!

Усмихвайки се, Кикудзи се зае да разпечатва плика.

— Не, не го четете!

— Защо?

— Не искам. Върнете ми го, моля ви! — без да става, Фумико се наведе към Кикудзи и се протегна за писмото. — Дайте ми го!

Кикудзи бързо скри писмото зад гърба си.

Като се опитваше да го хване с дясната си ръка, Фумико инстинктивно потърси опора с лявата върху коленете на Кикудзи. Ръцете й бяха протегнати в различни посоки и от това равновесието й се наруши. Но почти веднага те започнаха да действуват съгласувано: дясната все още се протягаше за писмото, а лявата удържаше тялото да не падне. Усилията им изглеждаха напразни и изглеждаше, че тя всеки момент ще загуби равновесие. Главата й почти докосваше гърдите на Кикудзи, тялото й грациозно се изпъна. Но момичето не падна. Задържа се с необикновена лекота и ловкост. Лявата й ръка, която се опираше на коленете му, вече не се опираше, а просто лежеше върху тях.

Каква ловкост! Каква грациозност! Кикудзи очакваше, че ще почувствува тежестта на цялото й тяло, а тя почти не се докосна до него. Силна тръпка мина през него — толкова силно почувствува той жената госпожа Оота.

Как успя Фумико да се задържи?… Кога отслаби натиска?… Това беше удивителна ловкост, тайна проява на женската предвидливост.

Кикудзи мислеше, че ще изпита тежестта на нейното тяло, а усети топлината и аромата на жена.

Омайващ аромат. В него се чувствуваше и дългият ден, и летният зной, и самият живот. Подобен аромат излъчваха ласките на госпожа Оота…

— Дайте ми го! Моля ви…

Кикудзи повече не се съпротивяваше, даде й го.

— Ще го скъсам.

Фумико се извърна и разкъса писмото на малки парченца. Шията и голите й ръце бяха влажни.

Когато тя едва не падна и се удържа, отначало силно побледня, а след това се заля с руменина. Сигурно й бе станало горещо.

3

Стандартната вечеря, донесена от близкия ресторант, беше безвкусна.

До приборите на Кикудзи стоеше цилиндрична чашка. Прислужничката я беше поставила там както винаги.

Кикудзи изведнаж съсредоточи цялото си внимание върху чашката. Фумико също не остана равнодушна към нея.

— От тази чашка ли пиете?

— Да.

— Получи се не много хубаво… — каза Фумико, но в гласа й имаше по-малко смут, отколкото в този момент изпитваше Кикудзи. — Подарих ви я, а след това съжалявах. В писмото написах за това.

— За кое?

— Ами за чашката… Извинявах се, че ви правя толкова нищожен подарък.

— Нищожен? Какво говорите! Чашката е прекрасна.

— Не, не е толкова хубава. Иначе мама не би я ползувала всеки ден.

— Наистина, аз не разбирам много, но ми се струва, че чашата е хубава. — Кикудзи я взе и повъртя в ръцете си.

— Но има колкото искате по-хубави от тази. Нали когато вземете да пиете от нея, ще си спомняте за другите, по-хубавите…

— Друга такава в къщи нямам.

— Дори и да нямате, можете да видите някъде. И ще помислите, че те, другите, са по-хубави. А от това на мен и на майка ми ще бъде много, много мъчно.

Гърлото на Кикудзи сякаш се беше свило на топка.

— Къде бих могъл да видя други такива чашки? Аз не ходя на чайни церемонии. Съвсем ги зарязах.

— Всичко се случва. Можете случайно да ги видите. А и по-рано сигурно сте виждали по-добри.

— От вашите думи излиза, че може да се подарява само най-хубавото.

— Точно така! — Фумико вдигна глава и погледна Кикудзи право в очите. — Това е, което мисля. В писмото си ви молех да счупите чашката и да изхвърлите парчетата…

— Да счупя такава чашка!… Това старинно изделие… Тя е сигурно на около триста години, а може и на четиристотин. Кой знае, може би някога са я ползували за друго и дори не са мислили да пият от нея чай. Годините са минавали, хората са я съхранявали и внимателно са я предавали от ръка на ръка. Тя е била предавана от поколение на поколение. И сигурно е имало някой, който да я е вземал със себе си на път и тя е пътешествувала в удобна кутия… Не, няма да счупя чашката заради вашия каприз!

Но нали на ръба й се беше запазила следа от устните на госпожа Оота…

Фумико беше казала, че според майка й червилото попива в керамиката и не се изтрива, колкото и да се мие. И наистина, Кикудзи много пъти беше търкал и мил това място на чашката, но тъмната следа не изчезваше. Цветът му беше бледокафяв, а не червен, но все пак имаше едва забележим червеникав оттенък. При желание винаги можеше да бъде приет за цвета на избеляло червило.

Самата чаша също можеше да има този леко червеникав оттенък. И въобще това можеше съвсем да не е следа от устните на госпожа Оота, нали много са били тези, които са пили до преди нея от тази чашка. Следата може да е била оставена от предишните собственици? Обикновено когато пият от чашка чай, устните се допират до едно определено място. И все пак госпожа Оота сигурно по-често от другите притежатели е поднасяла чашката към устните си — нали тя бе пила от нея всеки ден!…

Дали госпожа Оота сама беше избрала да пие всеки ден от тази чашка или баща му й го беше подсказал, изведнаж си помисли Кикудзи.

А освен това нали неговият баща и майката на Фумико често държаха в ръцете си други две цилиндрични чашки, изработени от Рьоню, червена и черна. Двойка чаши. Чашки — съпрузи. А баща му и майката на Фумико са пили от тях всеки ден.

Може би понякога баща му е молил госпожа Оота да постави в шино рози или карамфили или й е подавал чашката и се е любувал на красивата жена със старинна чашка в ръце.

След смъртта на двамата и съдът, и чашката се озоваха у Кикудзи. А сега на гости му е Фумико — дъщерята на госпожа Оота.

— Това не е каприз. Говоря напълно сериозно, чашката трябва да бъде счупена — каза Фумико. — Когато ви подарих шино и вие се зарадвахте, аз си помислих, че имам още една вещ, която също ще подаря на вас. Искаше ми се всеки ден да пиете чай от нея… А сега се срамувам от този нищожен подарък.

— Не бива да говорите така! Чашката е великолепна и ако има нещо срамно и дори грешно, това е тя да бъде ползвана всеки ден!

— И все пак тя не е хубава! Има колкото искате други по-красиви. Неприятно ми е да мисля, че вие ще я държите в ръцете си и някой път ще започнете да сравнявате.

— Но защо мислите, че трябва да се подарява само най-хубавото?

— Зависи на кого и при какви обстоятелства.

Думите на Фумико проникнаха в сърцето на Кикудзи. Значи, тя смята, че подаръкът, получен от него за спомен от госпожа Оота, трябва да е шедьовър?… Така би било по-добре и за самия него. Спомняйки си вдовицата и Фумико, той трябва да се докосва с пръстите си до прекрасното…

Сигурно това е най-заветното й желание. И доказателството за това бе подареният съд шино.

Хладният и в същото време изпълнен с вътрешен жар блясък на шино напомняше на Кикудзи тялото на госпожа Оота. И нямаше в този спомен нито капка мъка, огорчение или срам, тъй като прекрасното е над всичко това. А госпожа Оота беше съвършено произведение на природата. Природата е искала да създаде жена и е създала госпожа Оота. А шедьовърът не може да бъде съден — той няма недостатъци… Тези мисли винаги се връщаха към Кикудзи, когато той съзерцаваше шино.

Гледайки го, той винаги си спомняше и Фумико. За това дори не каза по телефона в оня ден, когато валя дъждът. Осмели се да й го каже по телефона и благодарение на това тя си спомни за чашката, която му донесе след това.

Но в едно тя беше може би права: чашката отстъпваше по красота на шино.

— Струва ми се, че баща ми имаше кутия за път, в която може да има и чаша — значително по-лоша от тази — каза Кикудзи.

— А каква е тя?

— Откъде да знам, не съм я виждал.

— Много бих искала да я погледна. Уверена съм, че чашата на баща ви е много по-хубава от тази. Ако се окаже, че това е така, ще счупя тази, съгласен ли сте?

— Опасно е да ви я покажа…

Ловко изчиствайки от семките подаденото за десерт парче диня, Фумико отново поиска да й се покаже чашката.

Кикудзи нареди на прислужничката да отвори чайния павилион. Мислеше, че трябва първо да я потърси там. Той излезе в градината. Фумико го последва.

— Не знам къде се намира тази кутия, Куримото веднага би казала, тя тук всичко знае.

Кикудзи се обърна. Върху Фумико падаше сянката на белия олеандър. Краката й, обути в чорапи и гета[1], докосваха излезлите на повърхността корени на дървото.

Кутията беше в умивалнята, върху един от страничните рафтове.

Кикудзи я донесе в павилиона и я постави пред Фумико. Момичето, чинно изправено, чакаше той да свали обвивката й. След това сама протегна ръка.

— Ще ми позволите ли?

— Да, моля, само че е много прашна.

Кикудзи излезе в градината и отърси праха от обвивката.

— Знаете ли, че върху рафта имаше умряло насекомо, дори червеите са го прояли…

— А тук в павилиона е чисто.

— Куримото е разтребила… Неотдавна. В деня, когато ми съобщи, че вие и Юкико сте се омъжили. Почистваше вечерта, беше тъмно и сигурно не го е забелязала.

Фумико отвори кутията и извади оттам пакетче — очевидно чашката. Наведе се и се зае да развързва възела на копринения шнур, с който то беше завързано. Пръстите й едва забележимо трепереха.

Закръглените рамене на Фумико се отпуснаха и Кикудзи, гледайки профила й, отново обърна внимание на изящната висока шия на момичето.

Устните й бяха решително свити, но долната се издаваше малко напред. И тази устна, и меката част на ухото й придаваха особена миловидност.

— Карацу[2] — каза Фумико, като погледна към Кикудзи.

Той седна по-близо.

Тя постави чашката върху татами.

Малката чашка карацу имаше същата цилиндрична форма и беше за всекидневно ползуване, а не за чайна церемония.

— Какви строги линии! Значително по-хубава е от шино.

— Как можете да сравнявате карацу и шино? Това са съвсем различни видове керамика.

— А защо да не ги сравнявам? Достатъчно е да се поставят двете чашки една до друга и веднага всичко става ясно.

Кикудзи, също запленен от строгата форма и чистота на карацу, взема чашката в ръце.

— Да донеса ли другата чашка? — попита той.

— Сама ще я донеса — Фумико се надигна и излезе. Когато двете чашки бяха поставени една до друга, Фумико и Кикудзи се спогледаха едновременно.

След това и двамата, сякаш се бяха уговорили, погледнаха към чашките.

Кикудзи леко се смути и каза:

— Това са мъжка и женска чашки. Когато са една до друга, веднага личи.

Фумико кимна. Изглеждаше, че не бе в състояние да говори. Кикудзи беше объркан. Собствените му думи му прозвучаха странно.

Чашката карацу беше гладка, без инкрустации. Под синята й глазура се виждаха багрови петна с лек кайсиев оттенък. Твърди и мъжествени линии.

— Сигурно това е била любимата пътна чашка на баща ви. Тя е в неговия вкус…

Фумико, изглежда, не забелязваше опасността, която се криеше в думите й.

Кикудзи не се реши да признае, че чашката шино му напомня госпожа Оота. Все едно, тези чашки стояха сега една до друга — като сърцата на майката на Фумико и баща му.

Странни чашки. Те са били изработени преди около триста, четиристотин години. В строгите им линии нямаше нищо прекалено. Но в тази строгост имаше някаква особена чувственост и сила…

Двете чашки една до друга. Две прекрасни души. Кикудзи виждаше баща си и майката на Фумико.

Чашки… Реални неща. Реални и непорочно прекрасни. Те двете стоят между него и Фумико. И те двамата ги гледат. И в тях, живите, също няма нищо порочно. Всичко е чисто. Позволено им е да седят така — един до друг…

Нима строгите линии и блестящите глазури на чашите унищожиха чувството за вина у Кикудзи? Нали преди известно време, почти веднага след траурната седмица, Кикудзи беше казал на Фумико: „А ето сега седя с вас… Може би правя нещо много лошо?…“

— Каква красота… — сякаш на себе си произнесе Кикудзи. — Кой знае, може би баща ми често е съзерцавал тези чашки, разглеждал ги е внимателно, въпреки че това е било странно занятие за такъв човек като баща ми. И чувството за вина е заспивало у него, всички грехове са се опростявали.

— Грехове ли?… О, господи!…

— Наистина… Гледаш тази чашка и си мислиш — нейният собственик не е могъл да има никакви грехове, нищо лошо не би могло да се е случвало… А животът на баща ми е няколко пъти по-кратък от живота на тази чашка…

— Смъртта е по петите ни. Страшно е… — прошепна Фумико. — Все се старая да не мисля за нея… за мама… Не трябва да се мисли за смъртта, когато е зад гърбовете ни.

— Да… права сте… Не трябва дълго да помниш мъртвите. В такива случаи започва да ти се струва, че и ти си мъртъв.

Прислужничката донесе чайника. Сигурно е решила, че ще им бъде нужна вряла вода за чайна церемония — Кикудзи и Фумико дълго време седяха в павилиона.

— Може би ще се възползуваме от чашките и ще устроим малка чайна церемония? Все едно че двамата сме на път… — Предложи Кикудзи.

Фумико кимна с готовност.

— Искате ли мамината чаша да ви послужи за последен път? Преди да я счупим… — каза Фумико, извади от чайната кутия бамбукова четчица и излезе, за да я измие.

Лятното слънце още не беше залязло…

— Сякаш сме на път… — проговори Фумико, разбърквайки с малката четчица чая си.

— На път… В хотел, нали?

— Защо в хотел… Може би на брега на реката или в планината. Трябваше да вземем не вряла вода, а студена, сякаш от планинска рекичка.

Като вадеше четчицата, Фумико повдигна черните си очи към Кикудзи, но почти веднага ги наведе отново. Погледът й се премести върху чашката. Постави я в дланите на Кикудзи. И чашката, и погледът на Фумико застинаха някъде върху коленете му.

След това тя постави пред себе си чашката на майка си и отново се зае с разбъркването на чая. Бамбуковата четчица зачука по стените на чашата. Фумико спря да движи ръката си.

— Колко е трудно!

— Да, чашката е малка и трудно се разбърква в нея — каза Кикудзи.

Но работата не беше в чашката, а просто ръцете на Фумико трепереха и сега тя нямаше сили отново да вземе четчицата. Сведе ниско глава. Сега тя сякаш гледаше пръстите си.

— Мама не ми дава да го приготвя…

— Какво, какво казахте?…

Кикудзи се изправи, сграбчи за рамената Фумико, сякаш искаше да й помогне да се откъсне от мястото, където седеше като омагьосана.

Тя не се съпротивляваше…

[1] Гета — японска дървена обувка. — Б.пр. ↑

[2] Карацу — един от видовете керамика. — Б.пр. ↑

4

Тази нощ Кикудзи не можа да заспи. Едва първите проблясъци на деня започнаха да проникват през процепите на вратите откъм верандата, когато той стана и отиде в чайния павилион.

В градината, върху каменната плоча пред каменното корито за миене на съдове, бяха разпръснати парчета от чаша. От вчерашния ден. Кикудзи съедини четири големи парчета и от тях се получи чашка. Но едно малко крайче не достигаше.

Той прошари с поглед между камъните, надявайки се да го открие, но след малко се отказа и повече не го потърси.

Вдигна нагоре глава. На изток, между черните клони на дърветата, сияеше голяма самотна звезда.

Колко години не съм виждал утринната звезда и не съм гледал небето при разсъмване, помисли си Кикудзи.

Над него плуваха облаци. Звездата блестеше сред тях и от това изглеждаше още по-голяма. Около нея имаше блед, проблясващ ореол.

Жалко е да събираш парчета от счупени чаши, когато над главата ти сияе такава прекрасна и ярка звезда! Кикудзи хвърли парчетата на земята.

Вчера Фумико хвърли чашката в каменното корито и тя се пръсна. Той не успя да я спре.

Фумико изскочи от чайния павилион така, сякаш искаше да избяга и Кикудзи не се досети за намерението й, не забеляза как бе взела чашката.

Успя само да възкликне от изненада.

Тогава не се зае да търси парчетата между камъните. Той е хвърли към Фумико и я задържа за раменете — само да не падне!

Тя седна до каменното корито и започна да се накланя все по-надолу и по-надолу, сякаш самата бе прекършена.

— Нали има по-хубави шино… — промълви тя.

Сигурно й е било мъчно, че Кикудзи може да сравни чашката с други, по-хубави… А през нощта той не можа да заспи.

Думите на Фумико, излизащи от душата й, изпълнени с чистота и мъка, се вкореняваха все по-дълбоко в душата му.

След като дочака разсъмването, Кикудзи излезе в градината да види счупената чашка. А след това видя звездата и се отказа да събира парчетата…

Той отново вдигна глава и възкликна.

Звездата вече я нямаше. В един миг — докато гледаше парчетата — тя се беше скрила зад облаците.

Той продължаваше да гледа на изток. Търсеше звездата като нещо много скъпо.

Облаците не бяха гъсти, защо тя не се вижда? Облаците свършваха над хоризонта, там, където над покривите светеше тясна бледорозова ивица.

— Няма да ги оставям в градината… — промърмори Кикудзи. Той отново събра парчетата, положи ги в пазвата под нощното си кимоно.

Прекалено тъжно е да се остави строшената чаша сред камъните. Пък и Тикако можеше да я види, когато дойде.

Отначало той мислеше да закопае парчетата в градината, около коритото. Да ги предаде на земята, нали Фумико с такава отчаяна решителност потроши чашката. Вместо това обаче той зави парчетата в хартия и ги скри във вградения в стената шкаф.

И отново си легна.

Защо Фумико се боеше от сравнението? С какво и къде би могъл той да сравни тази чаша? Изпълваше го недоумение. Защо, защо е помислила тя така?…

Той не искаше никакви сравнения. След вчерашното изживяване Фумико стана за него с никого и с нищо несравнима. За него тя стана всичко. Част от самия него.

До съвсем наскоро той не забравяше за миг, че Фумико е дъщеря на госпожа Оота. Сега беше забравил.

По-рано го очароваше приликата между майка и дъщеря. В нея той винаги виждаше госпожа Оота. Но сега Фумико беше само Фумико.

Кикудзи изведнаж излезе от потискащия го мрак, който толкова дълго време го обгръщаше.

Може би спасението се криеше в неопетнената чистота на Фумико?…

Фумико не се съпротивляваше, съпротивляваше се само нейната чистота.

По-рано над Кикудзи сякаш тегнеше проклятие, което го сковаваше и притискаше. Изглеждаше, че сега още по-страшното проклятие би трябвало да го блъсне в дъното на пропастта, но той изведнаж се почувствува свободен от угризения. Това беше като чудо: вземаш максимално количество отрова и чакаш смъртта си, а вместо нея настъпва пълно изцеление.

С идването си в службата Кикудзи позвъни в магазина, където работеше Фумико. Тя беше казала, че е намерила работа в магазин за продажба на вълнени тъкани в района Канда.

Фумико я нямаше, още не беше дошла. Кикудзи беше дошъл на работа след безсънната нощ. Той помисли, че тя също може да не е спала през нощта и едва на разсъмване е потънала в дълбок сън. Или може би някакъв срам я е задържал в къщи и тя да е решила целия ден да прекара сама.

Кикудзи позвъни още веднаж следобед, но Фумико не беше дошла на работа и той запита управителя за адреса й.

Навярно на вчерашното писмо е имало обратен адрес, но Фумико го разкъса заедно с плика и го скри в джоба си. По време на вечерята разговорът се завъртя около новата й работа и Кикудзи запомни названието на магазина. Но за адреса й той тогава така и не попита. Защо му е адрес, ако тя завинаги беше влязла в сърцето му?

След работа Кикудзи не се върна веднага в къщи. Отначало той намери къщата около парка Уено, където Фумико държеше стая под наем. Но вкъщи също я нямаше.

В антрето се показа момиченце на дванадесет-тринадесет години, облечено в блуза с моряшка яка, изглежда не беше успяло да се преоблече след училище.

Изслуша Кикудзи, върна се в стаята, след което отново излезе и каза:

— Оота-сан не е в къщи, излязла е рано сутринта и е казала, че заминава на пътешествие със своя приятелка.

— На пътешествие ли?… — запита повторно Кикудзи. — Заминала? Рано сутринта? А в колко часа? Каза ли къде отива?

Момиченцето се скри и се появи отново. Застана малко по-далече от Кикудзи, сякаш се боеше от него.

— Не мога да ви кажа точно. Мама също я няма.

Момичето имаше смешни редки вежди.

На изхода Кикудзи се обърна и погледна към къщата, но не можа да определи къде е стаята на Фумико. Домът беше на два етажа, приличен на вид и с тясна градинка отпред.

Изведнаж ледени тръпки полазиха Кикудзи. Той си спомни думите на Фумико — смъртта е по петите ни…

Кикудзи извади носната си кърпичка и изтри внезапно покрилото се с капчици пот лице. Изведнаж пребледня, сякаш кърпичката беше изтрила цвета на кожата му. Той продължи да изтрива лицето си, докато кърпичката не потъмня, изцапа се. Но сега гърбът му се покри със студена пот.

— Не е възможно тя да умре! — произнесе Кикудзи на глас. Нали Фумико го беше възкресила, беше го върнала към живота, тя нямаше правото да умира…

Но вчерашната й откровеност и прямота… Не беше ли това откровеност преди смъртта?…

Или тя като майка си се е изплашила от собствената си прямота, от прямотата на греха?…

— И те оставиха Куримото да живее… — отново произнесе на глас Кикудзи. Каза го в лицето на невидимия враг, изливайки всичкия натрупал се в душата му гняв. И тръгна към сенките на дърветата в парка Уено.

Бекаси върху вълните

1

С колата, която ги посрещна на гарата, те заобиколиха планината Идзу, спуснаха се към морето и описвайки кръг, влязоха в двора на хотела.

Портиерът, който ги очакваше на двора, разтвори вратите на колата и попита:

— Митани-сан, ако не се лъжа?…

— Да — тихо отговори Юкико.

Тя седеше откъм вратата, която отвори портиерът. Едва днес беше сключила брак с Кикудзи и сигурно за нея беше неловко да отговаря на фамилията Митани.

След кратко колебание тя първа излезе от колата и полуобърната, изпълнена с нерешителност, се спря, сякаш чакаше Кикудзи.

Когато влязоха във фоайето и Кикудзи се канеше да събуе обувките си, портиерът каза:

— За вас е приготвен „Чайният павилион“, както нареди по телефона Куримото-сенсей.

— Така ли?…

Кикудзи изведнаж седна на пода във фоайето. Прислужничката забърза към него с дзабутон.

Пред очите на Кикудзи отново изплува отвратителното петно, заемащо половината от лявата гръд на Куримото, едва ли не следа от дяволска ръка върху тялото й. Струваше му се, че ако откъсне очи от обувките си, ще види тази черна ръка.

Кикудзи не беше виждал Тикако от миналата година, от деня, когато той продаде дома и колекцията от съдове за чайна церемония. Отношенията му с тази жена се прекъснаха от само себе си, поне така му се струваше на него. Нима Тикако все пак беше изиграла някаква роля в женитбата му с Юкико? Очевидно да, щом е знаела за сватбеното им пътешествие и даже за стаята в хотела се е погрижила. За Кикудзи това беше изненада.

Той погледна към жена си, но Юкико вероятно не беше обърнала внимание на думите на портиера.

Поведоха ги по дълъг като тунел коридор, който постепенно се спускаше към морето. Те вървяха дълго, краят на коридора не се виждаше. От време на време коридорът се разклоняваше — по няколко стъпала се стигаше до стаите. Стаята, която наричаха „Чайният павилион“, се намираше в края на коридора.

Влязоха в доста просторна стая, около осем татами. Кикудзи се съблече. Юкико веднага пое палтото му. Той бързо се извърна към нея. Тя вече бе встъпила в ролята на съпруга.

До масата лежеше квадратно татами, което закриваше огнището.

— Главното помещение за чайни церемонии е оттатък — каза портиерът, докато внасяше куфарите в стаята. — Аз окачих котлето над огнището… Котлето, наистина, не е кой знае какво, но…

— Как така — отново се учуди Кикудзи, — и съседната стая ли е обзаведена като чаен павилион?

— Да, вашият апартамент се състои от четири стаи с тази, най-голямата, и всички те са пригодени за чайни церемонии. Нали ние копирахме плана от „Санкей-сан“, в Йотокама.

— Така ли? — прояви привидна заинтересованост Кикудзи, въпреки че не бе разбрал нищо.

— Оку-сан[1] — портиерът се поклони на Юкико, — в съседната стая е приготвено всичко, така че щом пожелаете…

— Добре — отговори Юкико, като сгъваше палтото си, — по-късно ще надникна там… Колко е красиво морето! — Тя се надигна и погледна. — Корабите светят…

— Това са американски военни кораби.

— Как така? В Атами има ли американски военни кораби? — Кикудзи също стана. — Колко малки изглеждат…

— Но са много, пет-шест…

На палубите на корабите, някъде в средата, бяха запалени червени светлини.

А светлините на града не се виждаха оттук, закриваше ги неголям нос. Само районът на бухтата Нашике-ура лежеше като на длан.

Влезе камериерката и донесе обикновен чай. След това двамата — и камериерката, и портиерът, се сбогуваха и пожелаха всичко хубаво на младоженците.

Като се полюбуваха на нощното море, Кикудзи и Юкико седнаха около огнището.

Юкико разтвори чантата си и извади оттам смачкана роза.

— Бедното цвете… Колко жалко…

Само тази роза беше останала от букета. На Токийската гара Юкико предаде цветята на един от изпращачите, беше й неудобно да пътува във влака с голям букет.

Тя остави цветето върху масата и забеляза торбичката за ценни вещи, която трябваше да дадат за съхранение.

— Какво си сложила в него?

— Тук трябва да се съхраняват ценните неща.

Кикудзи взе розата. Юкико го погледна учудено и попита:

— Розата ли?

— Не… Моята скъпоценност е прекалено голяма за тази торбичка. Пък и не мога да я давам на съхранение…

— Защо?… — попита Юкико, но веднага разбра за какво намеква той. — Впрочем аз също не мога да давам моята на съхранение.

— А къде е тя?

Юкико изглежда се смути и не се реши да посочи към него, сведе очи и каза:

— Тук…

От съседната стая се чу бълбукането на кипящата в котлето вода.

— Да разгледаме ли чайния павилион?

Юкико кимна.

— Общо взето, особено желание да го разглеждам нямам — добави Кикудзи.

— Но как така… Нали специално за нас са го подготвили.

Те минаха през малко коридорче, водещо към чайния павилион. Юкико по всички правила разгледа токонома[2]. Кикудзи не влезе вътре, а остана да стои около входа. Той произнесе ядосано:

— Казвате, че специално за нас са го приготвили. А не ви ли се струва, че и тук се е разпоредила Куримото?

Юкико нищо не отговори, само погледна към мъжа си. След това седна около огнището, сякаш се канеше да приготви чая, но остана неподвижна, очаквайки какво още ще каже Кикудзи.

Той също седна около огнището.

— Не ми се искаше да почвам този разговор, но така се получи… Стана ми неприятно, когато още от входа чух нейното име. Тази жена ме преследва като зла съдба. Всичко е свързано с нея — и моята вина, и моето разкаяние…

Юкико едва забележимо кимна…

— Куримото и досега ли е честа гостенка у вас? — запита Кикудзи.

— Дълго време не идваше. След като миналото лято баща ми й се разсърди.

— Миналото лято? Ами тогава Куримото ми съобщи, че вие, Юкико-сан, сте се омъжили.

— Боже! — възкликна Юкико и широко отвори очи, сякаш се беше досетила нещо. — Сигурно е станало по едно и също време. Госпожа Куримото дойде у нас и ми направи предложение — не от ваше име, — от друг човек… Тогава и баща ми се разсърди. Той каза, че една и съща сватя не може да сватосва дъщеря му за различни хора. Каза, че това прилича на издевателство — на едно място е ударила на камък и хайде на друго. Бях благодарна на баща си, той сякаш ми помогна да се омъжа за вас.

Кикудзи мълчеше.

— А госпожа Куримото не се предаде лесно — продължаваше Юкико. — Тя каза: „Митани-сан е омагьосан“ — и разказа за госпожа Оота. Изпитвах такова неприятно чувство! Цялата се разтреперих и не можех да се успокоя. Не зная защо, може би ми беше противно. Но сигурно все още съм мечтала да се омъжа за вас, затова и съм треперила. Баща ми разбра състоянието ми, видя нещастния израз върху лицето ми и здравата нахока госпожа Куримото. Той й каза: „Приятни са или студените, или горещите напитки, а хладките нямат никакъв вкус. Дъщеря ми се е срещнала с Митани-сан, вие самата сте ги запознали, и сигурно тя има собствено мнение за него и сама ще се ориентира.“ И Куримото беше принудена да се оттегли…

Чу се шум на падаща в басейна вода — вероятно беше дошъл някой от прислугата да подготви банята.

— Тогава ми беше много мъчно, но след това сама взех решение. Куримото тук няма нищо общо. Така че не се вълнувайте, моля ви. А чайната церемония… мога да я изпълня тук съвсем спокойно.

Юкико повдигна очи. В тях се отразяваше електрическата светлина. Лицето й, порозовяло от вълнение, сияеше, устните й като че също светеха. Кикудзи й беше благодарен за чистотата и светлината, излъчващи се от нея. Почувствува я близка и у него се появи усещането, че от тази ослепителна светлина по цялото му тяло се разлива топлина.

— Да, това беше миналата година… През май, ако не се лъжа. Помните ли, когато посетихте моя чаен павилион, вие бяхте с оби с петунии. И тогава си помислих: „Това момиче е недостижимо за мен…“

— А всичко заради това, че тогава много страдахте и в същото време си придавахте важност… — Юкико се усмихна. — Запомнили сте пояса с петуниите? Аз го опаковах заедно с другите вещи и може би той вече е тук.

Юкико каза „страдахте“. Когато разказваше за себе си, употреби същата дума. А какво е изпитвал Кикудзи, когато Юкико е страдала? Той упорито търсеше изчезналата Фумико. А след това, когато получи от нея писмо — съвсем неочаквано от градчето Такеда на острова Кюсю, — той се устреми нататък, отново я търси, но пак не успя да я открие. Оттогава мина около година и половина, а той и досега не знае къде е Фумико.

Очевидно с писмото, в което Фумико страстно го молеше да забрави нея и майка й и да се ожени за Юкико, тя се сбогуваше с него. И тогава те — Юкико и Фумико — сякаш размениха местата си: „недостижимата“ стана Фумико.

Кикудзи си помисли, че не трябва да си представя, който и да е човек като „абсолютно недостижим“, такива хора няма. А ако наистина няма, не е нужно да употребява такива високопарни думи.

[1] Оку-сан — вежливо обръщение — госпожо към омъжена жена. — Б.пр. ↑

[2] Токонома — стенна ниша. — Б.пр. ↑

2

След като се върнаха в голямата стая, те видяха върху масата албум. Кикудзи го разтвори.

— А-а, снимките на този павилион, а аз се изплаших, помислих, че тук са снимките на всички новобрачни, отсядащи в хотела, в тези стаи.

Той придвижи албума към Юкико.

В началото беше залепен лист с описание историята на павилиона. Чайният павилион „Килия Кангецу“, някога принадлежащ на Кавамура Усо, едоски самурай, беше изцяло пренесен в Йокохама, в парка „Санкей-ен“, където по време на войната беше силно разрушен от пряко попадение на бомба. Покривът рухнал, стените се напукали и се наклонили, подовете пропаднали, с две думи останали само развалини. Разрушеното здание старееше и се съсипваше с всеки изминат ден, но накрая го преместиха цялото в градината на този хотел. При възстановяването му напълно са съхранили предишната му планировка и са използували същия строителен материал. Нововъведение беше само басейнът — нали хотелът се намираше около горещи извори. Върху някои стълбове се виждаха следи от брадви. Сигурно поради недостига на топливо в края на войната жителите на Йокохама са се опитвали да използват дървените части на разрушеното здание за дърва.

— Написано е, че в тази стая е бил Оиши Кураносуке[1] — каза Юкико, прелиствайки албума.

Всичко беше така, нали Кавамура Усо е бил свой човек в клана Акао. От Кавамура Усо се е запазила още една реликва — т.н. „Кавамура-соба“ — купичка за хранене, наречена от собственика й „Дзангецу“. Бледосинята й глазура на едно място преминаваше в бледожълта. Създаваше се впечатлението за лунен пейзаж на границата между нощта и деня. Затова купичката носеше името „Дзангецу“ — „Луна пред разсъмване“.

В албума имаше няколко снимки на павилиона в парка „Санкей-ен“ до бомбардировката и след нея, по-нататък следваха снимки на подготвителните и възстановителните работи и накрая снимка на тържествената чайна церемония по случаи откриването на павилиона.

Ако „Кангецу“ е бил посещаван от Оиши Кураносуке, значи е бил построен не по-късно от периода Генроку.

— Дървеният стълб, който поддържа стенната ниша в съседната стая, изглежда много стар, запазил се е от ония времена…

Албумът се появи в голямата стая, когато Юкико и Кикудзи са били в малката. Сигурно го бе донесла прислужничката, която затваряше прозорците.

— Няма ли да се преоблечете? — попита Юкико, като започна да прелиства албума отначало.

— А вие?

— Аз съм в кимоно. Докато се къпете, ще разопаковам багажа, ще извадя подаръците и малко бисквити и бонбони.

А банята миришеше на дърво. Басейнът, умивалникът, стените и таванът бяха облицовани с дъски, които бяха съхранили рисунъка на дървесината и меко блестяха с естествения си жълтеникав цвят.

Отдалече долитаха гласовете на прислужничките, които вървяха по дългия коридор.

Когато Кикудзи се върна в стаята, Юкико не беше там.

Масата сега стоеше до стената, ложето беше приготвено. Сигурно Юкико беше излязла в съседната стая, докато прислужничката е подреждала всичко. Гласът й се чу оттам:

— Дали ще може да оставим огъня да гори през нощта?

— Мисля, че може — отговори Кикудзи.

В същия момент влезе Юкико, гледайки само него, сякаш нищо друго не бе в състояние да отвлече вниманието й.

— Удобно ли е?

— Кимоното ли?… — Кикудзи огледа застегнатото си домашно кимоно. — Изкъпете се, водата е много приятна.

— Добре…

Юкико отиде в съседната стая, отвори куфара и започна да изважда някакви вещи. След това разтвори подвижната преграда, която отделяше двете стаи, появи се отново и като постави зад себе си тоалетен несесер, седна и се приведе в поклон, едва докосвайки с пръсти татами. Бузите й пламнаха. Тя стана, свали пръстените от ръцете си, сложи ги върху тоалетката и излезе.

Поклонът беше толкова неочакван, че Кикудзи отначало едва не извика от учудване, а след това изпита умиление, от което без малко не се просълзи.

Той стана и започна да разглежда пръстените на Юкико. Не се докосна до венчалната халка, а взе другия — с мексиканския опал. Седна отново край огнището. От ярката светлина пръстенът върху дланта му заигра с червени, жълти и зелени отблясъци. Блестящите малки точици изглеждаха като излъчващи светлина и изпълнени с радост живи същества. Кикудзи гледаше очарован и за миг забрави всичко около себе си.

На връщане от банята Юкико отново мина в малката стая, намираща се вдясно от главната. От лявата страна имаше още две стаи, обзаведени за чайни церемонии. В стаята отдясно прислужничката беше оставила куфарите им.

Юкико вероятно се бе заела с багажа. След известно време тя каза:

— Може ли да разтворя съвсем преградата, че е някак страшно…

Тя разтвори преградата между малката и голямата стая, където беше Кикудзи. Той си помисли, че на нея наистина може да й е страшно, нали бяха само двама в тези четири стаи, далече от главното здание.

Като погледна през образувания проход, Кикудзи попита:

— Там също ли е чаен павилион?

— Да, кръгло чугунено огнище с дървена рамка… Кръглото огнище…

Прозвуча гласът на Юкико и той забеляза кимоното, което тя сгъваше в съседната стая.

— Бекаси…

— Да… Бекасите са зимни птици, затова ми се искаше такова кимоно…

— С бекаси върху вълните…

— Върху вълните ли?… Само на фона на вълните.

— Струва ми се, че този рисунък се нарича „Бекаси върху вълните вечер“. Спомняте ли си стиховете. „Крилатите бекаси върху вечерните вълни“…

— „Бекаси върху вълните вечер“?… Така ли се казва рисунката? — замислено проговори Юкико.

Кимоното се мярна още веднаж и изчезна.

[1] Оиши Кураносуке — управител на клана Акао през епохата Генроку (1688 до 1704 г.). — Б.пр. ↑

3

Кикудзи се събуди среднощ. Може би го беше разбудил влакът, прогърмял по релсите някъде над хотела?

Той разбра, че е още дълбока нощ, тъй като всички звукове бяха удивително близки и ясни, съвсем различни от тия надвечер или сутрин — колелата прогърмяха над самата му глава и свирката сякаш рязна ухото му.

Кикудзи се събуди, въпреки че в действителност шумът не беше толкова силен. Но все пак той се събуди. Странно. А най-странното е, че той въобще е спал. Как можа да заспи преди Юкико?

Но Юкико също беше заспала и сега дишаше равномерно до него. От това Кикудзи изпита облекчение. Сигурно Юкико беше много изморена от грижите около сватбата и сватбеното пътешествие. А той съвсем се беше измъчил през последните дни. Вече няколко нощи подред не можеше да спи спокойно — все мислеше, колебаеше се и се разкайваше. И Юкико се измъчваше от нещо.

Кикудзи не знаеше какъв парфюм използуваше тя, но неговият аромат, нейното равно дишане, нейните пръстени и дори бекасите, нарисувани на полите на нощното й кимоно — всичко това му беше учудващо близко и родно, всичко му принадлежеше. Това чувство не го напускаше и сега, когато внезапно се беше събудил среднощ. По-рано не беше изпитвал нищо подобно.

В него се появи желанието да погледне спящата Юкико, но не се реши да запали светлината. Протегна ръка за часовника. Беше около пет…

Да, с Юкико всичко беше по-иначе. Това, което изглеждаше съвсем естествено с госпожа Оота и Фумико, по отношение на Юкико беше съвсем немислимо. Защо? Нали с тях двете той не изпитваше никакво вътрешно съпротивление. Може би сега се съпротивяваше съвестта му, нашепваща, че е недостоен за Юкико?… Или госпожа Оота и Фумико все още го държаха в плен?…

Много неща му изглеждаха зловещи. Особено апартаментът, поръчан от Тикако Куримото, в който той прекарваше тази нощ. Впрочем Тикако не беше вещица. Според думите й вещица беше госпожа Оота. Дори в облеклото на Юкико Кикудзи забеляза влиянието на Тикако. Обикновено Юкико носеше рокли по европейска мода, а в сватбеното си пътешествие се беше отправила облечена в кимоно. Преди да си легнат, той сякаш между другото попита:

— Защо за път не облякохте обикновена рокля?…

— Не облякох само днес… Реших този ден да бъда в кимоно… Нали казват, че роклите придават прекалено официален вид. А и когато се срещнахме за пръв път с вас в чайния павилион, бях в кимоно…

Кикудзи се зае да уточнява кой я бе съветвал така. В края на краищата беше му приятно да вярва, че кимоното с бекасите Юкико беше избрала сама.

Той прехвърли разговора на друга тема.

— Много ми харесват стиховете „Бекаси върху вечерните вълни“. Вече говорих за това…

— Стиховете ли?… Аз ги знам…

Кикудзи бързо издекламира стиховете на Хитомаро. Нежно се докосна до гърба на Юкико и неволно възкликна:

— Колко съм щастлив!

Това изглежда учуди Юкико.

Но той можеше да бъде само нежен с нея и нищо повече. И когато днес се събуди толкова рано, той се вслушваше, поемаше излъчващия се от нея аромат и в разтревоженото му сърце живееше само едно чувство — щастие, блаженство, изпратено от провидението. И в това чувство имаше такава чистота, сякаш всичките му грехове бяха опростени. Само една жена — същество от друг пол — беше в състояние да предизвика у него поетически възторг, само жената бе способна да подари и на най-закоравелия грешник благото на всеопрощението, временно, но с нищо несравнимо благо.

Кой знае, може би му беше съдено да се раздели с Юкико. Може би, когато настъпи утрото, тя ще изчезне. Но все едно, той ще й бъде благодарен за цял живот.

Постепенно тревогата в душата на Кикудзи утихна и на него му стана тъжно. Юкико сигурно се е вълнувала, чакала е, страхувала се е, а той… И сега не би рискувал да я събуди и да я вземе в обятията си…

Някъде съвсем наблизо се чуваше шумът на вълните. Той се вслушваше в него и мислеше, че вече не би могъл да заспи. И неочаквано за самия себе си отново потъна в дълбок сън. Когато се събуди, вече беше съвсем светло и върху подвижната преграда играеха ярките лъчи на слънцето. Но къде е Юкико?

Сърцето му се сви в лошо предчувствие — да не би да си е избягала вкъщи?… Беше около десет часът.

Кикудзи разтвори подвижната преграда и видя Юкико. Обгърнала коленете си, тя седеше на тревата и гледаше към морето.

— Как съм се успал… Вие рано ли станахте?

— Към седем. Дойде прислужникът да напълни басейна с вода и аз се събудих.

Юкико се обърна към него и се изчерви. Днес тя беше облечена в рокля, а на гърдите си носеше вчерашната червена роза. Кикудзи изпита огромно облекчение.

— Розата не е увехнала!

— Вчера я бях поставила в чаша с пода над умивалника. Вчера, когато се къпех. Не сте ли я забелязали?

— Не. А сега вече успяхте ли да се изкъпете?

— Да. Събудих се рано, нямаше какво да правя и къде да ходя. Тихичко излязох в градината. Тъкмо американските военни кораби отплуваха. Казват, че идват вечерно време да се забавляват, а рано сутрин отпътуват.

— Американските военни кораби идват да се забавляват? Звучи странно!

— Така го каза тукашният градинар.

Кикудзи съобщи в администрацията, че вече са станали, изкъпа се и също излезе в градината. Времето беше много топло и трудно можеше да се повярва, че вече е средата на декември.

След закуската те с Юкико седнаха на огрятата от слънцето веранда.

Морето беше със сребърни отблясъци. Кикудзи забеляза, че сребърното сияние се отместваше заедно със слънцето. Крайбрежието от Идзусан до Атами беше силно нарязано. Малките носове, заливани от вълните, също блестяха един след друг, сякаш ловяха лъчите на минаващото над тях слънце.

— Вижте как всичко блести. Ето там точно пред нас — каза Юкико, посочвайки надолу. — Сякаш първите звезди са излезли от морето. Звездичките в звездния сапфир…

Наистина, от водата слънчевите лъчи се отразяваха в снопове ослепителни искри, наподобяващи звезди. Те се появяваха на едно място и изчезваха, за да се запалят почти веднага на друго. Всяка вълна се разсипваше на хиляди малки искри, които се сливаха в общо сияние. То създаваше огромното сребристо огледало, простиращо се зад хоризонта, поразително гладко и в същото време леко къдрещо се от вятъра.

Пред чайния павилион имаше тясна ивица трева. Над нея беше надвиснало клонче на китайския лимон с голям жълт плод. Градината леко се спускаше към морето. На брега до самата вода растяха няколко смърча.

— Вчера разгледах пръстена ти. Има много красив камък!…

— Да. Това е светещ опал. А сега блясъкът на морето прилича на блясък на сапфир или рубин… Не, на брилянт! Само брилянтът има такова сияние.

Юкико погледна пръстена на ръката си и премести поглед към морето.

Играта на вълните, преливащите се светлини — всичко това напомняше за скъпоценните камъни. И пейзажът, и времето — наближаваше обед — събуждаха подобни асоциации. Но изведнъж Кикудзи се почувствува неудобно, сякаш нещо му пречеше напълно да повярва на щастието си…

Той продаде къщата. След сватбеното пътешествие ще заведе младата си съпруга в жилище, взето под наем. Това не беше толкова страшно. Но как да говори с нея за бъдещия им съвместен живот? Кикудзи още не беше влязъл в ролята на съпруг.

Да си спомня миналото… Ще бъде невъзможно да не си спомня и за госпожа Оота, Фумико и Тикако. Тогава всичко ще бъде лъжа. Значи, излиза, че е невъзможно да се докосва до миналото, а още по-малко до бъдещето. А разговорът за настоящето, за това, което е сега, изведнаж се прекъсна. Той не знаеше как да продължи и замълча.

Интересно за какво мислеше Юкико. На сияещото й, огрято от слънцето лице не се забелязваше сянка на недоволство. Може би тя го щадеше?… Или си мислеше, че той я е пощадил в първата им брачна нощ?

Кикудзи нервничеше. Не му се седеше на едно място.

В хотела те се регистрираха за две денонощия. Беше дошло време за обед и отидоха в хотел „Атами“.

Прозорците на ресторанта гледаха към парка. Под един от прозорците растеше бананово дърво с широки, сякаш накъсани по краищата листа. Срещу него се извисяваха няколко палми.

— Познах ги — каза Юкико, като ги посочи и обхвана с поглед спускащия се към морето парк. — Те са останали същите, каквито бяха преди много години. Била съм тук като малка, заедно с родителите си. Посрещнахме Нова година.

— Спомням си, че баща ми често е отсядал тук. Колко жалко, че той нито веднаж не ме бе взел със себе си! Може би щях да срещна малката Юкико-сан.

— Сигурно не!

— Защо? Би било много хубаво, ако се познавахме като деца.

— А може би ако се бяхме запознали тогава, сега нямаше да се оженим.

— Защо?

— Защото бях ужасно умно момиченце!

Кикудзи се замисли.

— Това е самата истина! Баща ми често се оплаква, че като дете съм била умничка, а сега оглупявам с всяка измината година.

Юкико не разказваше много за баща си, но и от това, което казваше, Кикудзи успя да разбере колко много я обичат в семейството й. Изглеждаше баща й бе по-привързан към нея, отколкото към всичките си останали деца — те бяха четири — и възлагаше на нея особени надежди. Юкико… у нея и сега имаше нещо от малкото момиченце — очарователна, със сияещо лице и лъчисти очи…

4

Когато се върнаха от ресторанта в хотела, Юкико позвъни на майка си.

— Мама се безпокои от нещо, пита дали всичко е наред. Не искате ли да поговорите с нея?

— Не… Предай й поздрави от мен…

Не му се искаше да разговаря с майка й.

— Мама също ви поздравява и ви желае всичко най-хубаво.

Телефонът беше в стаята. Юкико позвъни оттам. Значи, тя нямаше намерението тайно да се оплаква на майка си. Впрочем Кикудзи и не мислеше за това.

И все пак госпожа Инамура е почувствувала със своята женска интуиция, че с дъщеря й не всичко е наред.

Кикудзи нямаше понятие как се държат щастливите съпруги на втория ден от сватбеното пътешествие. Звънят ли на майките си или не звънят? Може би едно такова позвъняване да е дотолкова необичайно, че майката неволно да се е обезпокоила. Да, по-вероятно е момиче, което току-що е станало жена, да не звъни на родителите си от чувството за срам.

Към пет часа се появиха три малки американски военни кораба. Редките облаци в далечината над района Адзиро се разсеяха, морето застина във вечерния здрач, стана лениво и сънно като в пролетна вечер. Корабите тихо се плъзгаха по водата. Какво носеха те в трюмовете си? Може би някакво яростно въжделение?… Може би. Но изглеждаха мирни, съвсем като играчки.

— Гледай, истина е било, че военните кораби идват тук да се забавляват.

— Нали ви казах. Тази сутрин, когато станах, отплуваха вчерашните — каза Юкико. — Дълго гледах след тях от нямане какво да правя…

— Чакала си почти два часа, докато се събудя ли?

— Сигурно е било повече. Във всеки случай стори ми се, че повече. Толкова странно и толкова хубаво беше всичко. Аз — изведнаж тук с вас! Чаках да се събудите да говорим, да говорим…

— За какво?

— Така, за нищо конкретно.

Корабите се движеха със запалени светлини, въпреки че все още беше достатъчно светло.

— Знаете ли — каза Юкико, — интересно ми е какво всъщност мислите за мен. Например как смятате, за какво се омъжих за вас… Бих искала и за това да поговорим.

— „Как смятате“… Много странен начин да се говори за това.

— Разбира се, че е странен! И все пак е интересно. Интересно какво си мисли един мъж за момичето, което по-късно става негова жена. Приятно ми е да мисля за това. Само не разбирам защо ме смятате за недостижима?…

— Ти употребяваш същия парфюм, какъвто използуваше и миналата година, когато ми дойде на гости.

— Да.

— В същия този ден мислех за теб като за недостижима!

— Така ли?… Сигурно е заради парфюма. Не ви ли харесва?

— Напротив! Тогава… на другия ден отидох в чайния павилион. Струваше ми се, че там все още се чувствуваше неговият аромат…

Юкико учудено го погледна.

— Разбираш ли — продължаваше Кикудзи, — пристигнах тук и неочаквано помислих, че трябва да се откажа от теб… И изведнаж ти стана абсолютно недостижима за мен.

— Не говорете така, това ми причинява болка. Всъщност можете да говорите, но не на мен… Нека тези думи бъдат за другите, за тези, на които ще разказвате за мен… Аз всичко разбирам, но… Днес ми се иска да слушам думи, предназначени само за мен.

— Как да го кажа другояче… Ти олицетворяваше една моя мечта…

— Мечта?…

— Да! Нали мечтата е само мечта. Тя е недостижима. И аз се примирих с това — с недостижимостта.

— Мечта… Тази дума ме порази… А всичко е точно така. Аз също трябваше да се примиря с действителността… тогава… Навярно също съм мечтала за вас… Но именно тези думи — мечта, примирение — дори не ми идваха на ум.

— Ето, виждаш ли, подобни думи са типични за лексикона на грешниците, а ти…

— Престанете! Вие пак говорите сякаш на други!

— Не, не е вярно.

— Моля ви, не трябва! Впрочем аз самата си мислех, че бих могла да обикна дори женен мъж — каза Юкико, и очите й блеснаха. — Истината ви говоря! Но това, за което може само да се мечтае, е страшно. Няма да приказваме повече за тия неща, съгласен ли сте?

— Добре. А тази нощ изпитах необикновено чувство. Мислех, че не само Юкико, но и ароматът на парфюма й ми принадлежи.

— О?

— И все пак — ти си моята мечта. Вечната…

— А ако скоро се разочаровате?

— Никога и за нищо на света!

Кикудзи каза това с пълна увереност, защото изпитваше дълбока благодарност към Юкико.

Юкико изглежда се поизплаши, но тутакси произнесе с необикновено твърда нотка в гласа:

— Кълна се!

— И аз никога и за нищо на света не ще се разочаровам!

Но колко време оставаше до поредното разочарование на Юкико? Пет или шест часа, не повече. И ако тя не се разочарова, а само бъде изпълнена със съмнение, няма ли да настъпи разочарование за него? Дълбокото ледено разочарование в самия себе си…

Кикудзи се страхуваше и всячески отлагаше момента, когато трябваше да си ляга. Но това не беше само страх. Харесваше му да беседва с Юкико. Тя се държеше доста по-свободно от вчера. Заседяха се до късно. В гласа и в движенията й не се чувствуваше никаква скованост. Весело и непринудено тя приготви и поднесе чая.

Когато след банята и бръсненето Кикудзи си слагаше крем на лицето, Юкико опита крема му с пръст.

— Аз винаги купувах крем за татко, но друг…

— Да го сменя ли? С такъв, какъвто употребява баща ти.

— Не, нека да бъде друг.

И днес, както вчера, Юкико държеше в ръцете си хавлия и така, както вчера, се поклони, преди да влезе в банята. А след като се върна, тя каза:

— Спете спокойно, лека нощ!

Произнасяйки тези думи, тя се поклони, леко докосна татами с върховете на пръстите си и легна в своята половина. Нейната чистота и невинност го развълнуваха.

Настъпи нощта и мрак обви всичко. Клепачите на Кикудзи трептяха. Той ги стискаше и се мъчеше да извика от спомените си образа на Фумико. Да, тогава тя не се съпротивляваше. Съпротивляваше се само нейната невинност. Бореше се с низостта, подлостта и разврата. И той въпреки всичко потъпка тази невинност. И след всичко това да оскверни Юкико, също така невинна и чиста като дъщерята на госпожа Оота?… Тези мисли тровеха душата му и не му даваха покой. Какво да прави? Чиста и неопетнена Юкико възкресяваше в паметта му образа на Фумико. Може би това е отчаяние?…

Паметта на плътта — това е страшно нещо. Той си спомни Фумико и в спомена за нея почувствува отново сладостните тръпки от допира на госпожа Оота? Какво беше това — дяволско проклятие или същност човешка?… Нали госпожа Оота почина, Фумико изчезна. И ако те не са изпитвали ненавист към него, защо той сега се страхува?…

На времето той горчиво се каеше, победен от тялото на госпожа Оота и равнодушен към всичко останало. А сега му беше страшно — може би той вече не беше способен за нищо? Може всичко в него да е умряло и да не възкръсне повече никога?…

Изведнаж Юкико се размърда.

— Разкажете нещо — помоли тя. Кикудзи се изплаши.

Дяволът протягаше ръце… За какво? За да обгърне тази света невинност?… Той почувствува как горещи сълзи се стичаха по бузите му.

Юкико нежно положи глава на гърдите му и тихичко захлипа.

Едва сдържайки трептенето на гласа си. Кикудзи прошепна:

— Какво има?… Тъжно ли ти е?

— Не. — Тя поклати глава. — Но толкова обичах Митани-сан, че трудно се справях със себе си, а от вчера го обикнах още повече… Затова и заплаках.

Кикудзи повдигна брадичката на Юкико и впи устни в нейните. Той вече не криеше сълзите си. Спомените за госпожа Оота и Фумико изчезнаха.

Защо да не прекара няколко невинни дни с една невинна жена?…

5

И на третия ден времето по крайбрежието се задържаше горещо. И отново Юкико се събуди първа и облечена очакваше Кикудзи.

Тя му съобщи сутрешните новини — според думите на камериерката вчера в хотела пристигнали шест двойки младоженци. Но чайният павилион се намираше почти до морския бряг, далече от главното здание и шумът оттам не достигаше до тях.

Днес морето изглеждаше различно от друг път: сияещите звездици не се появяваха върху вълните нито сутринта, нито следобеда. Сигурно лъчите не падаха така, както вчера. Звездици нямаше, но затова пък се появи малка флотилия рибарски лодки. Те отплуваха в далечината, наредени една след друга. Първата, най-голямата, теглеше останалите на буксир. Веригата завършваше най-малката.

— Погледни, истинско семейство — усмихна се Кикудзи.

Администрацията им поднесе сувенир — „съпружески хаши“[1], опаковани в оризова хартия, с нарисувани жерави. Кикудзи си спомни нейната фурошики и попита:

— Ти взема ли онази фурошики с хилядата жерава?

— Не. Всичко у мен е ново. Дори малко се страхувам от това — тя се изчерви и дори безупречно очертаните й клепачи порозовяха. — И прическата ми е друга… Но сред подаръците има предмети, върху които са нарисувани жерави.

Около три часа следобед те отпътуваха. Колата трябваше да ги откара до Кавана. Пристанището Адзиро гъмжеше от рибарски лодки. Сред тях имаше и празнично украсени, боядисани в бяло.

Юкико дълго гледаше към Атами.

— Какво море… — каза тя. — С лек розов оттенък, също като моите перли. Да, същия цвят.

— Розови перли?

— Да, огърлица и обици. Да ги извадя ли!

— Когато пристигнем в хотела.

Склоновете на планината Атами постепенно потъмняваха. В падините между тях надвечер изглеждаха особено дълбоки.

По пътя си срещнаха мъж и жена. Мъжът тикаше пред себе си велосипедна количка, натоварена със съчки.

— Колко е хубаво! — възкликна Юкико. — Ако можехме и ние така да живеем…

Кикудзи помисли, че сега тя беше готова да живее с него дори в колиба. От тази мисъл се почувствува малко неловко, но му беше приятно.

Над смърчовата алея, до самия морски бряг, летеше ято някакви малки птички. Те летяха с учудваща скорост и почти не изоставаха от колата.

След това Юкико видя същата тази рибарска флотилия, която около обед отплува в морето. Сега седем лодки в същия ред — отпред голямата, отзад най-малката — плуваха успоредно на брега.

— Колко е красиво! — отново възкликна Юкико. — Те идват на среща с нас!

Тя се радваше като дете на всичко, даже на тези лодки, станали частица от нейния празник. Възторжеността й умиляваше Кикудзи и той помисли, че ще си спомня за този ден като за най-щастливия ден през живота си.

Миналата година есента, когато Кикудзи, измъчен от търсенето на Фумико, продължило цяло лято, изпадаше в някакво странно мъчително състояние, при него дойде Юкико. Тя дойде сама. Тиха, но ослепителна като дългоочаквано слънце в мирен ден. Той беше поразен и даже искаше да притвори очи, изплашен от нетърпимо яркото сияние. Държа се с нея сухо. Но Юкико дойде още веднъж и още веднъж.

А скоро Кикудзи получи писмо от баща й. „Изглежда, дъщеря ми има удоволствието да прекарва времето си у вас — пишеше господин Инамура. — Интересува ме дали все още имате намерението да се ожените за нея? Нали преди предложението ви беше направено чрез Тикако Куримото. Ние, родителите на Юкико, бихме желали дъщеря ни да намери щастието си в брака с човек, когото първи е обикнала…“

Това писмо можеше да бъде сметнато за полуофициално предложение от страна, обезпокоена от сближаването на дъщеря му с него. Всичко обаче беше значително по-просто: бащата беше дошъл на помощ на дъщеря си, която не се осмеляваше да каже заветното си желание и в писмото си беше изразил нейните мисли.

Оттогава мина една година. Година, която беше изключително тежка за Кикудзи. Той все не можеше да разбере себе си, кое от двете желаеше по-силно — да намери Фумико или да завладее Юкико… Търсенето продължаваше, тъгата, болката и разкаянието все още живееха в душата му. А някъде в дъното все още блуждаеше образът на госпожа Оота. Цялото му същество се стремеше към изчезналата Фумико, но в най-тежките и горчиви минути в смръщеното небе изведнаж се появяваха хиляда белоснежни жерава. И те напомняха за Юкико. Юкико се премести по-близо до Кикудзи, за да разгледа по-добре плуващите във верига лодки, и така си остана.

В хотела „Кавана“ ги настаниха в ъглова стая на третия етаж. Две от стените бяха стъклени за по-добър обзор.

— А морето е кръгло! — весело извика Юкико. Наистина хоризонтът описваше едва забележима дъга.

Под прозореца на едната страна имаше зелена полянка и басейн. По поляната се разхождаха момичета, които прислужваха при играта на голф. Тънки и стройни, облечени в небесносини униформи, с чанти през рамо. От чантите стърчаха стикове.

От другия прозорец, който имаше западно изложение, се виждаше Фудзияма.

Кикудзи и Юкико слязоха долу и отидоха на поляната.

— Какъв вятър, ужас! — каза той, обръщайки гръб на вятъра.

— Голяма работа, това вятър ли е! Елате! — тя го дръпна силно за ръката.

След като се върнаха в стаята си, Кикудзи се изкъпа, докато Юкико се преоблече и поправи прическата си, за да отидат в ресторант.

— Да ги сложа ли? — попита тя, като му показа обиците и огърлицата от розови перли.

След вечерята те поседяха в солариума. Денят беше ветровит и в солариума, огромна полукръгла остъклена зала, от която се излизаше в парка, нямаше никаква душа. Стъкло и завеси. Камелии в саксии. Тишина.

След това преминаха в хола. Седнаха на дивана пред камината. В камината горяха дебели цепеници. Над нея бяха наредени саксии с цъфнали африкански лилии. Зад дивана в голяма ваза плавно се извиваше клонка на рано цъфтяща червена слива. Дървената инкрустация на високия таван в английски стил беше лека и изящна.

Всичко наоколо действуваше успокояващо.

Кикудзи се беше изтегнал на кожения диван и гледаше към огъня. Юкико също седеше неподвижно. Бузите й бяха поруменели от топлината.

Когато се върнаха в стаята, стъклените стени бяха плътно завесени.

Стаята беше просторна, но без преграда и Юкико се преоблече в банята.

Кикудзи седеше на стола по халат. Юкико, облечена в нощно кимоно, се приближи до него и застана неподвижно.

Кимоното й беше особено: от моден материал, годен и за рокля — рижаво-ален фон с разсипани по него малки гербове, къси ръкави в стил „Генроку“[2], със свободна кройка, с леки и свежи линии. Кимоното бе прихванато с тесен мек зелен пояс.

В това кимоно Юкико приличаше на кукла в японски стил, подобна на тия, които се продават в Европа. Под аления му край се подаваше част от бялото долно кимоно.

— Какво мило кимоно. Сама ли измисли модела?… А ръкавите в стила „Генроку“?

— Не, това просто е едно мое хрумване.

Те си легнаха в полумрак, без да изключат лампата върху нощното шкафче. Посред нощ силен шум разбуди Кикудзи. Зад прозорците бушуваше вятър. Паркът завършваше над самия морски бряг и Кикудзи помисли, че това е шум на разбиващи се в скалите вълни.

Мястото на Юкико беше празно. Тя стоеше до прозореца.

— Какво се е случило? — попита Кикудзи, като се приближи към нея.

— Ами ето… през цялото време гърми… Толкова е неприятно! Ужасен шум! А над морето — ето вижте, вижте! — появява се и изчезва розово зарево…

— Сигурно е фар.

— Събудих се и вече не мога да заспя. Страшно е. Отдавна стоя тук и гледам.

— От какво се страхуваш? Шумът е от вълните. — Кикудзи постави ръка на раменете й. — Глупавичкото ми, защо не ме събуди?

Вниманието на Юкико изглеждаше изцяло погълнато от морето.

— Ето, вижте там, розови отблясъци…

— Да, това е светлината на фара.

— Може би, но освен фара има още нещо, много по-ярко. Това е истинско сияние.

— Нищо особено — фар и бушуващи вълни.

— Не!

Наистина, грохотът, който събуди Кикудзи, не беше от бушуващото море. То беше слабо осветено от хладната нащърбена луна и изглеждаше загадъчно.

Известно време Кикудзи се вслушваше и се вглеждаше в черната пустош. Розовите отблясъци, озаряващи мрака, не приличаха на светлината на фара. Интервалите между тях не бяха еднакви.

— Това са оръдия. Помислих, че се води морско сражение…

— Да — страшно… и неприятно.

Раменете на Юкико се отпуснаха. Кикудзи я прегърна. Над черната морска повърхност, осветена от лунния полумесец, шумеше вятър, избухваше и гаснеше розово зарево — отражение на далечните изстрели. Кикудзи също изпита някакво вътрешно безпокойство.

— Не трябва да стоиш така цялата нощ и да гледаш.

Той я взе на ръце. Юкико плахо го обгърна през шията.

Остра, пронизваща скръб го завладя изведнаж и той рязко произнесе:

— Не, не… Не съм импотент, не съм импотент… Но миналото ми… Изпълнено е с разврат и гадости. Те не ми позволяват да се докосвам до теб…

Юкико изведнаж омекна и натежа в ръцете му, сякаш загуби съзнание.

[1] Хаши — пръчици за хранене. — Б.пр. ↑

[2] Характерен за епоха Генроку (1688-IX-1704-III). — Б.пр. ↑

На път, в раздяла

1

След като се върнаха в къщи от сватбеното пътешествие, Кикудзи още веднаж препрочете миналогодишното писмо на Фумико, преди да го изгори.

На борда на „Когане-мару“,

пътуващ към Бепу,

19 септември.

Търсите ли ме все още? Моля ви, простете внезапното ми бягство.

Реших повече никога да не се срещам с вас. Затова и надали ще отправя това писмо. А ако все пак реша да го изпратя, това няма да стане днес или утре, а сама не зная кога. Пътувам към родното място на баща ми, в градчето Такеда, но когато получите това писмо, вече няма да съм там.

Баща ми е излязъл оттам преди двадесет години и аз никога не съм била в този град.

Зная за него само от стиховете на Хироши и Акико Йосай в сборника „Песни от планините Кудзю“ и от разказите на баща ми.

Четири страни — четирите посоки на света,

обградени с верига от диви планини

и положен в средата,

притихнал е градът Такеда

и нестихващият шум на пролетни води.

Такеда — непристъпен като древен замък

е врязан във скалата

и само тунелът пронизал планината,

е врата на каменния замък,

други пътища към него няма.

От двете страни на тунела

като сребриста бяла вълна

от век на век и ден след ден

пази входа на Такеда

високата разлюшкана трева.

Завръщам се в родните места на баща ми, които не съм виждала и не познавам. Тегли ме натам. Привличат ме и стиховете на местните поети, които баща ми е знаел от детството си.

Като тези например:

Шуми, шуми водата жива,

поела от високи планини,

а те сякаш сърцето си откриват

и нежност затаена в дълбините

върху гранита сив разливат.

Два цвята — на небето и земята

се сливат в тънък цвят един,

от детството ми те във мен са двата

и оттогава със мелодия неуловима

и двата цвята в мен звучат.

Нима съм само аз

тоз, които страда и тъгува?…

Гледам как облаците тежко се събират

с бремето печално на сивотата

и лягат върху планините стари…

А сърцето, някога непокорно,

забравило е вече всичко, бие тихо и немее

и повече не се бунтува

и само за едно небето моли —

да прати на любимия покой!

И ето следващите стихове на Йосай ме привличат в планините Кудзю:

Нежността сърцето ми изпълва

с блаженство светло,

когато виждам планината Кудзю —

сякаш прекрасните учители

ме въвеждат в своите покои.

Бедният познава бедността,

но ако той не я забравя,

сърцето му ще се обърне към планината

и тя с мъдростта си

ще го изпълни, ще го утеши.

Преплуваха във планината ниско

лилави облачни ята

и скриха планината Кудзю

и ето тя почти се губи

като пътник, безследно изчезнал.

Написах ви стихове за непокорното сърце. Но моето сърце никога не се е бунтувало срещу вас, а ако се е противяло някому, то само на себе си. Впрочем това даже не е било бунт, а нещо значително по-печално.

Оттогава минаха три месеца. И аз моля само за покой за вас. Действително, не трябва да ви пиша такова писмо. Сигурно ви пиша това, което, искам да кажа на самата себе си. Може би няма да го допиша или след като го завърша, ще го изхвърля в морето.

Пиша в хола. Наблизо мина юнга и спусна щорите. Освен мен в хола има само две съпружески двойки — чужденци.

Взех каюта първа класа, защото не мога да понасям многото хора. Неприятно ми е. Каютата от първа класа е двуместна. Моята съседка е собственичка на хотелите от горещите извори Канкайдзи в Бепу. Тя се връща от Осака, където омъжената й дъщеря съвсем неотдавна е родила. Тя ми каза, че много се е измъчила там, тичала, уреждала и помагала, без да знае сън и затова решила да пътува с параход, за да си отспи. И наистина следобеда тя веднага си легна.

Когато нашият „Ногане-мару“ излизаше От Кобе, там влизаше иракски параход „Звездата на Суец“. Параходът беше необикновен, подобен по-рано не бях виждала.

Моята спътничка ми обясни, че той е товаро-пътнически.

А аз се замислих за времето, в което живеем, даже иракски параходи идват в Япония.

Нашият параход се отдалечава все повече от брега — от Кобе, и планините, оставащи зад нас, постепенно придобиват неясни очертания. Сега е есен, дните са кратки, вечерният здрач се спуска рано. По уредбата предадоха съобщение на спасителната служба (за хазартните игри — на борда на кораба те никога не водят до нещо добро. Към отговорност се привличат дори пострадалите).

Сигурно са очаквали голяма игра — в трета класа пътуват професионални играчи.

Съседката ми заспа и аз се преместих в хола. Тук са две съпружески двойки, чужденци, впрочем една от жените е японка. Мъжът й не е американец, а струва ми се, европеец.

И изведнаж ми мина през ума, че би било хубаво, ако се омъжа за чужденец и замина далече в чужбина.

Помислих за това и сама се учудих на себе си. Какви абсурдни мисли! Сигурно са били породени от пътешествието ми на парахода, но все пак мисълта за брак е твърде неочаквана за мен.

Тази японка, по всичко личи, че е от добро семейство и се държи с достойнство, но лошото е, че влага много старание да подражава във всичко на европейците. Признавам, че това й се удава, но все едно изглежда малко пресилено. Поне на мен така ми се струва. Може би тя се гордее с това, че е омъжена за европеец и затова се държи така?…

Впрочем на човек е трудно да вниква в собствените си душевни пориви. Аз самата се затруднявам да определя какво ме е ръководело през последните три месеца. Ужасно се срамувам заради чашката. Защо я разбих тогава в градината ви?!

„Нали има по-хубави?“ — казах тогава. И в този момент бях напълно искрена. Считах, че съм права.

Вие се зарадвахте на шино, което ви подарих като спомен за майка ми. Реших да ви подаря и чашката. Необмислена постъпка от моя страна. След това ми мина през ум, че има по-хубави от нея и от този момент започнаха терзанията ми. Място не можах да си намеря. А вие — спомняте ли си — казахте: „Според вас излиза, че могат да се подаряват само шедьоври“. Да, тогава мислех така — ако подарявам нещо на вас, Кидзи-сан, това трябва да са само шедьоври. А считах, че трябва да е така, защото ми се искаше да създам идеален образ на майка си, да я направя прекрасна… За вас тя трябваше да стане най-прекрасното същество. В това беше единственото спасение и за нея, изоставила ни преждевременно, и за мен, изоставената. Затова и страдах, и горях от това единствено желание, а сърцето ми се изпълваше с болка заради тази чашка, която съвсем не беше шедьовър, и когато я счупих, изведнаж настъпи пробуждане като от сън, кошмарен или вълшебен — сама не знам. Но мама и аз се сбогувахме с вас. Завинаги. Въпреки че се срамувам от това, че счупих чашката, но все пак ми се струва, че съм права и че трябваше да го направя.

Тогава ви казах, че върху чашката е останала следа от маминото червило. Сега не съм уверена в това. Сигурно не съм била аз тази, която е произнесла тези думи, направила го е моята сдържаност. Това ми напомни един случай, отвратителен според мен. Баща ми беше още жив, а аз бях още малка. Веднаж у нас дойде Куримото и той й показа чашка, покрита с черна глазура, струва ми се работа на Гьодзиро, не помня вече точно.

— Божичко, ами че тя е цялата в плесен!… Как сте я съхранявали?! Нима сте пили чай и не сте я измили както трябва?

Куримото направи презрителна гримаса.

Наистина, цялата чашка беше покрита с бели петънца. Тя я изплакна с гореща вода и като я постави върху коленете си, впери неподвижен поглед в нея.

— Странно — каза Куримото, — петната не се измиват дори с вряла вода.

Тогава тя изведнаж почеса енергично главата си и с омазнените си пръсти потърка чашката. Петната изчезнаха.

— Ето, виждате ли! — тържествуващо възкликна тя.

Баща ми дори не се докосна до чашката.

— Колко противно и нечистоплътно! Чак ми се повдига…

— Глупости! Нищо особено, сега ще я измия.

— Все едно, неприятно е. Няма да мога повече да пия чай от тази чашка. Ако искате, вземете я за себе си…

Аз, малко момиченце, седях до баща си и гледах с широко разтворени очи. На мен също ми стана неприятно.

Казват, че Куримото продава тази чаша.

И ето, мисля си за чашката, която счупих. Следа от червило — може би това е също така неприятно?

Моля ви, постарайте се да забравите мама. Моля ви, постарайте се да забравите и мен. Оженете се, моля ви, оженете се за Юкико Инамура.

2

При горещите минерални извори в Бепу,

20 октомври.

Най-близкият и най-пряк път за Такеда от Бепу е с влак през Оита. Но така не е интересно.

Искам да разгледам добре планините Кудзю и избирам околния път: ще пресека подножието на планината Юфугатаке зад Бепу, от Юфуина с влак ще достигна до Бунго-Накамура, оттам ще се изкача на платото Ханда, ще го пресека в южно направление и през градчето Кудзю ще пристигна в Такеда.

Въпреки че Такеда е родно място на баща ми, този град ми е съвсем непознат. Не знам как ще ме посрещнат, а и не знам дали някой ще го стори сега, когато нито баща ми, нито майка ми са между живите.

Баща ми говореше, че в този град те обхваща чувството, сякаш се намираш в място, предназначено за душата ти… Може би, защото градчето от четирите страни е обкръжено с непристъпни скалисти планини и до него може да се стигне само през тунел. Ето и съпрузите Йосай пишат за това в стиховете си.

Мама можеше да ми разкаже нещо за Такеда. Тя е била там заедно с баща ми само един път наистина, още преди да се родя.

Струва ми се, че прощавайки и признавайки отношенията на майка ми с баща ви, аз измених на собствения си баща. Защо ме тегли насам, към неговите родни места, чужди и непознати за мен? Или в сегашното мое състояние е необходимо да посетя някое подобно място, което да е за мен и родно, и чуждо? Или може би тук, в планините, видели раждането на моя баща, в душата ми ще бликне живителният извор и целебната вода ще изчисти всичките грехове — и моите, и на майка ми?…

В сборника „Песни от планините Кудзю“ има прелестни стихове:

Ще се върна в къщи отдалече —

коленичил на земята, пред баща ми,

ще погледна във лицето вечно

на любимата ми планина.

Кой знае, може би тогава, когато признах и простих отношенията между майка ми и баща ми, на бял свят се появиха първите кълнове, по-късно прераснали в непоправима грешка за мама и мен. Може би тези кълнове са пуснали корени и във вашата душа и са ви заставили да страдате, като проклятие, тегнещо над вас? Но всяко проклятие губи силата си с течение на времето. Мисля дори, че нашето е загубило силата си в същия ден, когато счупих чашата.

Обичах двама — мама и вас, Кикудзи-сан. Вероятно това закъсняло признание ви учудва. Аз самата досега се учудвам на своето чувство, но не искам да го скривам от вас, още повече че признанието ще бъде този покой, който моля за вас. Аз не ви обвинявам и не ви проклинам сега, Кикудзи-сан, както не съм ви обвинявала и проклинала по-рано. Моята любов получи най-висша награда и най-висше наказание. Може би такава е моята съдба? Майка ми се разплати със смъртта си, а аз — с бягство, понасяйки със себе си тежък товар.

— О, искам да умра! — казваше често мама.

А когато не я пуснах да се срещне с вас, тя каза:

— Ти желаеш ли смъртта ми?

В същия онзи ден, когато счупих чашката, в мен се роди прозрение. Разбрах какво става с майка ми. Като ви е видяла на чайната церемония в храма Енкакудзи, тя е изпаднала в състояние, което може да бъде определено като „на границата на самоубийството“. Срещата й с вас, Кикудзи-сан, е събудила у нея желанието да извърши самоубийство и в същото време вие сте били единствената й връзка с живота, защото тя е живяла с една-единствена мисъл — да бъде с вас. Аз й пречех и тя умря. В онзи ден, когато счупих чашата, и аз също изпаднах в такова състояние „на границата на самоубийството“. Какво ме възпираше от подобна крачка? Само нейната смърт. Живея, защото мама почина.

Когато счупих чашката, започнах да губя съзнание и едва не паднах на пътеката. Вие ме подхванахте и аз тогава извиках: „Мама“! Чухте ли ме? Не, сигурно. Вероятно съм извикала в мисълта си.

Вие казахте, че не трябва да си отивам в къщи. Искахте да ме изпратите. А аз само поклащах глава.

Казах ви тогава, че повече няма да се виждаме и си отидох, избягах. И бягах през цялото време. Цялата станах вир-вода и наистина реших да умра. Не, аз не се чувствувах обидена от вас, но почувствувах, че се приближавам към своя край. Към финала, зад който вече няма нищо. Нима моята смърт нямаше да бъде естествен завършек на смъртта на майка ми? Тя не понесе своя позор и умря. А аз — нима моето поведение не беше също позорно? Но от непоносимия пламък на разкаянието, което не ми даваше покой, израснаха приказно красиви цветя — нали аз ви обичах! И каквото и да бяхте направили с мен, то не можеше да бъде позорно. Пламъкът ме привличаше. Мама умря, не понасяйки собственото си падение. А аз считах, че тя е прекрасна. Нима в този стремеж има нещо позорно за мен?

И все пак между нас, между мама и мен, имаше съществена разлика. На нея й беше достатъчна една среща с вас, за да живее с мечтата за нова среща. За мен една-единствена среща също беше достатъчна, но моите мечти се разсеяха и аз, потресена, се събудих. Отворих очи и разбрах, че началото на моята любов е и неин край. Не, аз не се спрях на половината на пътя, не се стремях да сдържам своите чувства, а ги изтръгнах и хвърлих в бездната.

Не трябва, в никакъв случай не трябва, помислих тогава аз. Мама умря, аз се изчерпах. Какво по-нататък? Нека той се ожени за Юкико-сан. Това е моето спасение.

Разбира се, можех просто да ви кажа: „Не ме търсете и не ме преследвайте, в противен случай ще посегна на живота си!“ Но не го казах, би било твърде егоистично от моя страна. Все още съм под влияние на идеята да създам идеалния образ на мама и затова ми остава един-единствен изход: да изчезна, без да оставям никакви следи, да изтръгна всички спомени за себе си и майка ми от всичко, свързано с вас.

Госпожа Куримото казваше, че ние, мама и аз, сме пречка за вашия брак и че вие съвсем сте се променили след запознанството си с мама. След като прогледнах, отлично я разбрах.

В онази вечер, когато счупих чашата, се чувствувах отвратително. Цялата нощ плаках, а рано сутринта отидох при приятелката си и я помолих да тръгне с мен.

Тя се разтревожи.

— Какво се е случило с теб? — попита тя. — Очите ти са зачервени, даже клепачите ти са подпухнали. Мисля, че ти не си плакала така даже когато почина майка ти.

Й приятелката ми замина с мен в Хаконе.

Разбира се, смъртта на мама беше за мен огромно и непоправимо нещастие. Но в детството ми се случи да преживея още по-горчиви и страшни минути. Това се случи в същия ден, когато у нас дойде госпожа Куримото и започна да обижда мама, крещейки й да се раздели с баща ви. Аз бях в съседната стая, чувах всичко и не можех да сдържа сълзите си. Тогава влезе мама, прегърна ме и ме заведе в същата стая, където седеше госпожа Куримото. Аз исках да се изскубна от прегръдката й и да избягам, но мама ме накара да седна на коленете й.

— Не си отивай, постой при мен. Моля те! Аз ще те прегърна. Майка ти я обиждат. А на мен сърцето ми се къса, когато плачеш зад гърба ми. Не си отивай!

Притиснах главата си в гърдите на мама и дори не погледнах към госпожа учителката.

Но тя нямаше намерение да ме остави на мира. И какви язвителни нотки имаше гласът й!

— Какво е това — игра, изпълняваща детска роля? Ти, моето момиченце, си умно и много добре трябва да ти е известно защо ходи при вас Митани-сан.

— Не, не, не! Не знам, не знам! — заплаках аз още по-силно.

— Знаеш, много добре знаеш! А този чичко междувпрочем има законна жена. И дете има, момченце, малко по-голямо от теб. И това момче ще намрази твоята майка, да, да! А ако за това узнаят в училище? Учителят и приятелките ти. Ой, ой, ой, как ли ще се срамуваш заради майка си!

Мама се намеси:

— Защо говорите така? Детето не е виновно!

Но госпожа учителката не спираше:

— Не е виновно ли? Правилно, не е! А вие искате да го възпитавате в грях. Не било виновно, хм-м… А плаче като наистина.

Тогава бях на около единадесет — дванадесет години.

— Накратко казано — завърши Куримото, — ще осакатите душата на дъщеря си — И не чакайте от нея нищо хубаво. Бедното момиченце. Само я мъчите…

Струва ми се, че болката, която изпитах тогава, беше по-силна от болката, породена от смъртта на майка ми и раздялата ми с вас.

Рано сутринта параходът ни премина през пролива Ионада. Морето беше съвсем спокойно, слънчевите лъчи, които влизаха в каютата през стъклото на илюминатора, грееха така силно, че аз свалих жилетката си. И все пак беше много горещо дори само по блузка. А след това, около обяд влязохме в пристанището Бенту. Какво удивително зрелище! Пристанището е обградено отвсякъде с планини, те се простират надясно и наляво и създават впечатлението, че прегръщат морето.

В средата лежеше гладката водна шир, а планините приличаха на огромни застинали вълни. Подобни пейзажи съм виждала само на декоративни пана.

Приех любезното предложение на моята спътница и отседнах в хотела при горещите извори на Канкайдзи. Изворите Канкайдзи са разположени високо в планините и от прозорците на къпалнята се откриваше великолепната панорама на пристанището и града. Всичко тук е прекрасно. Не съм подозирала, че има такива горещи извори, сякаш носещи се из въздуха над удивително светлия земен простор.

С автобус пътувах из покрайнините, из т.нар. „ад“. Билетът струва сто йени, разглеждането на забележителностите — още сто. В „ада“ има частни имения, около петнадесет или шестнадесет и даже съществува „адски кооператив“, който ги обединява.

В „ада“ има две езера — „Кървавото езеро“ и езерото „Морски ад.“ Каква е водата в тези езера! Тя има някакъв особен, очарователен и както на мене ми се струва, мистичен блясък. А за цвета й да не говоря! Водата в „Кървавото езеро“ наистина има червеникав цвят: на дъното — тъмноален, сякаш из дълбините струи кръв, а по-близко до повърхността — по-блед, сякаш кръвта се е разтворила във водата. Над езерото се издигат розови изпарения. А „Морски ад“ е също своеобразно чудо. Това езеро го нарекли така, защото водата му по цвета си наподобява морето. Но истинската морска вода никога не е толкова кристално прозрачна и с такъв удивително чист синьо-зелен оттенък. Спомних си за тези езера късно през нощта, в хотела, далече от града. Езерата на горещия „ад“. Те изглеждат неземни, тези езера. В тях сякаш се вливат извори от царството на мечтите. А ние с мама блуждаехме из ада на любовта… Дали в него има такива прекрасни извори? Цветът на горещите води в „ада“ ме очарова и ме довежда до възторг.

Простете ми, моля ви.

3

При горещите извори Судзию на платото Ханда,

21 октомври.

Намирам се в хотел, построен край горещите извори на планинското плато. През нощта тук е много студено — чувствувам тръпки дори когато съм облякла кимоно върху пуловера си. Седя, свила съм се над огнището. Хотелът е претърпял пожар и е бил набързо ремонтиран. Шьодзи[1] не се затварят плътно. Разбира се, още в Токио предвидих, че ще бъде високо в планините и взех със себе си топли дрехи. Горещите извори Судзию се намират на височина хиляда метра над морското равнище. А утре ми предстои да се изкача още по-нависоко — да премина през превала, който е на хиляда и петстотин метра над морското равнище и да отида на другите извори, чиято надморска височина е хиляда и триста метра. Всичко е ясно, но колко поразителна е промяната след горещината в Бенту, откъдето излязох едва сутринта.

Утре — планините Кудзю, а вдругиден — най-сетне Такеда. Сигурно и в хотела, и в градчето Такеда ще продължа да пиша това дълго писмо. Какво исках да ви кажа… защо пиша? Разбира се, не заради това да споделям впечатленията си от пътуването. Какви думи, предназначени за вас, ще ми подскажат планините Кудзю, родните места на баща ми?

Може би ще поискам да ви кажа няколко прощални думи, въпреки че прекрасно разбирам, че ще е най-добре да се сбогувам с вас безмълвно. Изглежда, че ние с вас малко сме говорили, но все пак сме успели да си кажем много неща! Моля ви, простете на мама! При всяка среща с вас повтарях тази фраза. Когато за пръв път дойдох при вас с тази молба, вие знаехте отдавна за съществуването ми и казахте: „Ето че все си представях как ще разговаряме с това момиченце за баща ми.“

И още:

Ако някога бихме могли да разговаряме с вас спокойно за благородството на майка ви и за баща ми също, би било много хубаво, нали?

Това време настана. И то е загубено безвъзвратно. Ако ние с вас някога се срещнем и заговорим за вашия баща и моята майка, аз не бих могла и думичка да промълвя от разкаяние и позор. Нашите родители са забранена тема за нас. Нима такива деца като нас имат право да се обичат? Пиша ви тези редове и очите ми се изпълват със сълзи.

Оттогава, след като госпожа Куримото ме подложи на позорно мъчение, дълбоко в душата ми останаха думите й — „а чичо Митани си има момченце“. Но аз никога не питах „чичо Митани“ за неговото момче. Струваше ми се, че за това не трябва да говоря. Тогава много исках да зная на колко години е момчето, взели ли са го в армията, но не се осмелих нито веднаж да питам за това.

Баща ви често идваше у нас, даже в най-страшните дни, когато се усилиха въздушните нападения. Аз го изпращах до вкъщи. Много се страхувах да не би нещо да се случи с него и неговото момченце да остане без баща както мен. Ако се замислите, сигурно звучи малко смешно: аз бях вече голяма, а момчето беше по-голямо от мен, можеха да го вземат в армията, но аз все едно си го представях като малко момченце. Защо? Сигурно първото впечатление — съобщението на Куримото за съществуването на малкото момче — беше много силно и дълбоко се беше врязало в паметта ми.

Мама беше човек, който не умее да се приспособява, и на мене ми се налагаше да търся продукти из селата. Спомням си, веднаж видях в тълпата, щурмуваща влака, много красива жена и буквално се залепих за нея. Разговаряхме кой къде пътува и какви продукти търси. След това тя ми разказа за себе си.

— А аз съм държанка.

Красавицата беше откровена със случайната си спътница-гимназистка. А и аз бях откровена в отговор на нейното благоразположение към мен.

— А пък аз съм… дъщеря на държанка.

Жената много се учуди:

— Какво говорите?! Колко хубаво е, че вече сте голяма.

Тя, изглежда, неправилно разбра смисъла на моите думи „дъщеря на държанка“, неправилно по отношение на баща ми. Но аз не казах нищо, а само силно се изчервих.

Тя много ме съжаляваше. По-късно с нея често се срещахме, като се договаряхме заедно да пътуваме за продукти и понякога пътувахме много надалече. Един път взехме ориз от родното й село, в префектура Ниигата. Не мога да я забравя.

„Вече сте голяма.“ А сега вече съм съвсем голяма. И какво? Нищо хубаво. Сега е невъзможно да поговорим дори за баща ви и майка ми.

Чува се шумът от водопада на горещите извори. Къпещите се застават под падащите горещи струи и това помага да се лекува изтръпването на мускулите и болката в мишниците. Затова и изворите са наречени „Судзию“ — „мускулни“.

В тукашния хотел няма къпалия и всички ползуват обществената къпалия в дъното на долината, между планините Ватаяма и Куроивасан.

Надвечер от планините се спуска свеж въздух. А днес видях леките, обагрени оттенъци на есенните листа. Такъв жив цвят, с нищо не прилича на фантастичните цветове от езерата в царството на мечтите в Бенту. Планините Юфугатаке, които се виждаха от високото плато Дзьошима бяха много красиви, но не можеха да бъдат сравнявани дори с удивителния пейзаж, който се откриваше пред мен на платото Ханда, по пътя от гара Накамура. След като преодоляхме всичките тринадесет завоя и се изкачихме на платото, аз се обърнах назад и видях потъналата в златист цвят клисура Кусуй. Иззад планинските върхове струяха слънчеви лъчи, не много ярки и смекчени от синкавото сияние в гънките на планината. Окъпани от меките слънчеви лъчи, златистите листа изглеждаха матови, а червеникавите — особено ярки. Залязващото слънце, което надничаше зад планинското било, предаваше на есенните листа истински чар.

Мисля, че утре на платото и в планината, където отивам, времето ще бъде хубаво. Желая ви лека нощ от далечния, разположен в планинската клисура хотел. Ето, пътувам вече трети ден и не сънувам нищо.

През последните три месеца, изминали от деня, в който счупих чашката, живях у приятелката си и ужасно се измъчвах от безсъница. Безсънните ми нощи измъчиха и приятелката ми, тя сигурно беше много изморена от мен, от грижите, които й създадох. Тя ходи за нещата ми в онази квартира до парка Уено.

Тя ми разказа, че вие — разбира се, това сте били само вие, кой друг! — сте идвали на следващия ден и сте разпитвали за мен. Но въпреки това не можах да й кажа защо бягам и се крия от вас.

— Нямам право да обичам този човек.

Повече нищо не й казах.

— Но той ви обича! Познато ми е това — „нямам право да обичам“. Когато една жена произнася тези думи, тя често или лъже, или кокетничи… Добре де, да приемем, че ти не лъжеш.

Сигурно моята приятелка е искала да каже, че всеки човек има право да обича друг. Може това и да е така. Да, това е така, ако се решиш да умреш като мама…

Но вие знаете до каква крайност достигнах самата аз. Знаете колко исках да извися майка ми след смъртта й. Досега не мога да си обясня защо постъпвах така, а не иначе. Какво е това — случайност? И въобще какво е това случайност? Трудно е да съдиш за собствените си постъпки и сигурно още по-трудно е да съдиш за постъпките си към друг, който наблюдава всичко отстрани. Може би тази дума „случайност“ възниква при неразбиране? Или за случайност говорят тогава, когато бог и съдбата даряват на човек прошка?

Не е хубаво да се говори за това, но моята приятелка вече беше преживяла това, което стана между нас, доста преди мен. Вероятно и затова се обърнах към нея за помощ. И тя веднага разбра всичко, т.е. разбра истинската причина за моето състояние. Но моето състояние, водовъртежът на разкаянието, въртящ ме като сламка — всичко това беше извън обсега на разбиранията й.

А по-късно започнах да идвам на себе си, дори станах малко по-весела. Не знам, може би приличам на майка си, може би безгрижието и лекомислието са в кръвта ми… Така или иначе, но започнах да оздравявам и приятелката ми ме пусна сама да пътешествувам.

В сравнение с живота, който водех досега с мама и сама, след смъртта й, пътешествието, престоят в различни хотели ми изглеждат едва ли не върхът на успокоението и безгрижието. Но все пак през нощите е много тъмно и пусто, затова и започнах да пиша това писмо. Оттогава изминаха три месеца и аз изведнаж се запитах: Защо?

[1] Шьодзи — подвижни врати. — Б.пр. ↑

4

При горещите извори Хокеин,

22 октомври

Днес преминах през превала Сугамори на височина хиляди петстотин и четиридесет метра и сега се намирам в хотела при горещите извори Хокеин, надморската им височина е хиляда триста и три метра. Преодоляла съм повече от половината път. Утре ще се спусна в градчето Кудзю, а оттам — направо в Такеда.

Надвечер се почувствувах малко изморена. Причина за това състояние може би беше продължителното пребиваване под лъчите на високопланинското слънце и пренаситения със серни изпарения въздух. Тукашният извор е богат на сяра, а освен това казват, че планината около превала Сугамори сярата буквално се „диша“ и ако вятърът духа в лицето, парите проникват в дробовете. Казват, че сребърните часовници почерняват тук за един ден.

Вчера сутринта температурата беше около пет градуса, а днес — четири. В хотела ми казаха, че днес през нощта ще бъде още по-хладно. Не знам кога измерват температурата, но възможно е преди разсъмване живачният стълб да пада до нулата.

За щастие, на мен ми дадоха хубава уютна стая на втория етаж. Тя има двойни рамки на прозорците, предпазваща сигурно от студа. Кимоното, което ми дадоха тук, е от плътна вата, а в тибати е пълно с жарава. Много по-весело е, отколкото вчера в Судзию.

Хотелът Хокеин е разположен откъснато в планината. Дотук не достигат нито писма, нито вестници. До най-близкото село има три ри[1], до най-близката къща — една и половина. Децата на местните жители, които ходят на училище, живеят в селото по време на учебната година, защото до началното училище е далече, също около три ри.

Собствениците на хотела имат две деца — момченце на около шест години и четиригодишно момиченце. Баба им дойде в стаята ми да поговори с мен, вероятно защото бях жена и пристигнах сама. Децата дойдоха с нея и през цялото време се биеха кое да седне върху коленете на баба си. Отначало там седна момиченцето и обхвана с ръчички шията на старицата. Брат й се опита да я избута, но тя се хвърли върху него и настана ужасна бъркотия. Децата пищяха и се гонеха едно друго. Много приятни дечица, момчето имаше прекрасни очи, но у момиченцето те бяха още по-хубави — огромни и дръзки, а личицето — волево. Не, наистина великолепни очи имаше момиченце! И толкова дързост имаше в тях! А яркостта им трудно може да бъде описана! Може би планинското слънце е вляло своя блясък в детските очи?

— Значи, нямате наблизо съседи? — попитах аз. — Децата няма с кого да поиграят.

— Да, нямаме. Съседите имат деца, но те са далече, живеят на около три ри оттук.

Тя разказа, че когато момиченцето се родило, момчето казало: „По-рано аз спах с мама, а сега дойде това момиче и ми я отне.“ А до раждането й говорил: „Ще ни се роди детенце с него ще спим заедно.“

Но след раждането на момичето трябвало да спи с баба си. Така и растат тези деца с големи светли очи в самотния дом ред планините. Впрочем не знам, може би през зимата стопаните затварят хотела и се преселват долу, в селото. Но децата са много хубави, кръглолики. И изведнаж помислих за себе си — аз бях само дете. В детството си не забелязвах това, растях сама от самото и раждане. Тоест не че не забелязвах, а вероятно свикнах. А по-късно, в гимназията, често у мен се появяваше сантименталното желание да имам по-голям брат или по-малка сестра, но то бързо премина. Когато почина мама, аз ви позвъних и ви направих съучастник, заедно преправихме истинската причина за смъртта й. Получи се не много хубаво, все едно че вие бяхте виновен за това, че тя е умряла. Едва сега помислих за това. Ако имах по-възрастен брат, нямаше да ви позвъня, а може би и мама нямаше да умре. Във всеки случай не бих изпитала такава мъка и такова угризение от извършения грях. Не мога да дойда на себе си — така ме порази внезапно появилата се мисъл. Аз бях само дете в семейството ни. Цял живот мечтаех за другар, за приятел и затова протегнах ръце към вас.

Към човека, до който нямах право да се докосвам! Сега седя сама в самотния планински хотел и жадувам, жадувам да видя по-големия си брат. Да повикам него, несъществуващия, никога несъществуващия брат! Нека да не е по-голям, нека е по-малък брат или по-голяма сестра. Но да сме близки. Смешно е сигурно, че ми се иска да призова неродените си на този свят братя и сестри.

Единствено дете… впрочем вие също сте единствен син. По-рано не мислех за това. Когато баща ви идваше у нас, той, разбира се, не казваше, че има един син — вашето семейство беше забранена тема за нас, но един път той каза:

— Скучно ти е на теб сама. Хубаво би било да имаш малко братче или сестриче.

Станах бяла като платно и едва сдържах трепета си. А мама:

— Наистина! И Ата, когато умираше, много я съжаляваше. Страдаше… Казваше, че ще й бъде тежко сама, нали момиче.

О, простодушна моя мамо! Но и нейното дишане спря, когато забеляза състоянието ми.

В този момент изпитвах омраза и страх едновременно. Бях вече на петнадесет години и всичко отлично разбирах. Стори ми се, че баща ви говори за бъдещото дете, за моя брат или сестра от него! Аз цялата се свих — детето ще има друг баща, а не моя!…

Сега, оглеждайки се назад, мисля, че нищо подобно не се е очаквало, просто у мен е заговорила излишната подозрителност. Когато баща ви е произнасял тези думи, вероятно е мислел за вас — за единствения си син. Или ни е съжалил нас с майка ми — сами, нямащи никого на този свят. Но тогава бях в ужасно състояние. Реших, че ако се роди дете, ще го убия. Нито дотогава, нито по-късно не ми е минавало през ум да убия човек. Но тогава сигурно бих могла да убия детето. Не знам какво беше това — ревност, ярост, омраза. Или вопъл на детската душа, все още чиста и непокварена. Мама навярно нещо почувствува.

— Гледаха ми на ръка и ми казаха, че ще имам само едно дете — каза тя. Пък и за какво ми е второ? Тя е толкова добричка и хубава, че и десет деца не биха могли да я заменят.

— Да, вярно е. Но когато детето расте самичко, обикновено се затваря в себе си, расте самотно и след това цял живот се стреми към самота. Трудно ще й бъде да общува с хората.

Възможно е баща ви да е казал това, защото аз мълчах намръщена. Въобще стараех се да го избягвам, да не го гледам и да не разговарям с него. А не бях такава — бях жизнерадостна, по характер приличах на майка си. Но колкото и весела да бях, колкото и да се шегувах, при появата на баща ви мигновено се затварях в себе си. Навярно мама страдаше от моя мълчалив детски протест. А баща ви съвсем не искаше да ме обиди този път, просто е помислил за вас, за единствения си син.

Но какво би станало, ако тогава майка ми родеше дете, същото, което исках да убия? Ами че това би бил мой и ваш по-малък брат. Или сестра.

Какъв ужас!

Защо ме преследват тези болезнени мисли? Нали пътешествувам и природата ме пречиства.

Днес вървях по платото и минах през превала. Времето беше много хубаво.

— Великолепно време, нали?…

— О, да!

Днес сутринта, след като излязох от Судзию, чух тези думи. Те бяха разменени между двама местни селяни като сутрешен поздрав. И те не казаха „хубаво“, а великолепно време. Този своеобразен поздрав изведнаж ме успокои.

Времето наистина беше прекрасно. Покрай пътя растеше трева. Под лъчите на утринното слънце стръкчетата й имаха сребрист цвят. Отляво, в подножието на планината се извисяваха големи дървета, а между стволовете им чернееха дебели сенки. На един синор, до оризовото поле беше разстлана рогозка и върху нея седеше малко детенце в червено кимоно. Зад него бяха разхвърляни играчки и се белееше бяло пакетче с храна. Майката жънеше ориз. Тук често отрано падат слани и хората се стараят да посадят ориза по-отрано. Понякога разправят, че палят огньове, когато го садят. Но тази сутрин природата излъчваше топлина и светлина. Детенцето го бяха оставили да се погрее на слънцето. А аз свалих топлите обувки и обух други, леки, от брезент, с гумени подметки. И ми се стори, че винаги ще бъде все така топло и винаги ще мога да ходя все така леко обута.

Сигурно от Судзию до превала може да се стигне по алпийски пътища и планински пътеки, но аз реших да изляза към Ханда, където има поща и училище и оттам да тръгна по платото, за да се любувам на планините Кудзю. Този път е по-лек, а и краката ми няма да се изморят много. Нали не трябва да се изкачват планините, а трябва да стигна до прехода Сугамори, да мина през него и да се спусна в Хокеин.

Кудзю е общото название на планинската верига, обединяваща цяла поредица върхове. Те следват от изток на запад: Курогатаке, Тайсендзан, Кудзюсан, Миматаяма, Куроивасан, Хошодзан, Рьошигатаке, Ватаяма, Итимокусан, Сенсуйсан. На север от тях се простира високопланинската равнина Ханда.

На север от тях… Да, цялата равнина Ханда се намира на север от тези планини. Но планината Ватаяма на запад и планината Куехира на изток, заедно с други планини, сякаш поддържат равнината и я повдигат високо-високо, и тя сякаш плува, пори въздуха, като че ли наистина е изплувала тук от дъното на приказно красива страна. Планините са в златиста премяна, поклащащите се от вятъра стръкчета трева изглеждат сребристобели, по равнината сякаш пробягват бледолилави вълни. Надморската височина на равнината е хиляда метра, по диагонал е дълга осем километра и от юг на север, и от изток на запад.

Прекосих равнината от юг на север. Някъде около средата на пътя, когато наоколо се разпростря необхватен простор, недалече, между планините Миматаяма и Хосьодзан, се изви струйка лек дим. Тя се издигаше над планината Ивосан. Небето беше чисто, само под връх Ватаяма плуваше бяло облаче. Бях щастлива — нали още от Токио мечтаех за „прекрасното време“ на платото Ханда.

Пейзажът тук е учудващо мек, лирически. Въздухът е прозрачен, цветовете са чисти и ярки. Който е бил вече по тези места, нарича равнината Хонда „романтична“. Така си е и в действителност, въпреки че почти няма с какво да сравнявам, досега съм виждала само алпийските поляни Синано. Но тук е толкова спокойно и красиво. Нежност, светлина, простор. Равнината общува с пътника, обгръща го от всички страни. Силуетът на извисяващите се на юг планини е мек и благороден. Бях заслепена от кръглите, приличащи на застинали вълни планини, обхващащи пристанището Бепу. Но и тук планините са особени. Ако веригата Кудзю се гледа от равнината Ханда, върховете очароват с някаква поразителна за височината им особена хармоничност и задушевност. Нали височината на Кудзюсан е хиляда седемстотин осемдесет и шест метра, това е най-високата планина на острова Кюсю. Втора по височина е Тайсендзан. Тези планини още се крият в далечината, но и Миматаяма, и Хосьодзан също са много величествени, двете са над хиляда и седемстотин метра. Тук планините с такава височина са около десетина. Но тукашните планини не потискат със своята суровост: всички те са високи, между тях няма рязък контраст, а и гледаш към тях от плато, високо около хиляда метра. И тук е много светло — нали страната е южна, а и морето не е много далеч.

Примерно на средата на пътя направих почивка. След като достигнах Тьодзябара, седнах под смърчовете и дълго почивах. Смърчовете растяха на отделни групички по поляната. Открих семейството смърчове, обкръжено с висока трева. След това повървях още малко и отново починах, изядох обяда си — беше вече около два часът. Наоколо тревата шумеше и се люлееше от вятъра. Беше златиста, но все още с различни оттенъци. Под преките слънчеви лъчи цветът й беше един, но ако се сменеше ъгълът на гледането, цветът й под насрещните слънчеви лъчи неуловимо се менеше. Всяка планина също имаше свой особен оттенък. У мен възникна чувството, сякаш седя в лазурния дом на природата и гледам огромния свят през цветни очила — проблясващи с червеникави и златисти отражения на планината.

— Боже мой, колко е хубаво!

Това произнесох на глас. Очите ми се напълниха със сълзи и сребристите вълни на степната трева се замъглиха. Сълзите не оскверняваха моята тъга, те я измиваха. Аз дойдох тук, в родните места на баща ми, за да се разделя с вас, обичайки вас. Нека сълзите измиват моето минало — греха и разкаянието, иначе не бих могла да се разделя с вас. Тук, на високопланинската равнина, отдалечена отвсякъде, какво ли не преживях. Не мога да започна нов живот. Все едно, мисля за вас. Простете ми! Мисля за вас, за да се разделим. Разрешете ми да мисля за вас. Да се разхождам по равнината, да се любувам на планините и да мисля, да мисля за вас.

Седя под сенките на смърчовете и мислите ми се устремяват към вас. Замръзнах на място, не искам да трепна дори. Ако можех да възляза на небето в този светъл миг! Нали съм в небесния дом. И в екстаз започнах да се моля за вашето щастие. Оженете се за Юкико-сан!

Да, това го казах аз! И се простих с вас! Въпреки че не бих могла да ви забравя. Но какъвто и да бъде споменът за вас — горчив, безнадеждно нараняващ сърцето ми, — винаги ще считам, че тук на високопланинската равнина, аз се простих с вас. Устремих се към вас — и се простих. От днешния ден ние — аз и мама — завинаги се разделихме с вас. За последен път ви моля за прошка.

Моля ви, простете на мама!

От равнината Хонда до превала Сугамори обикновено се изкачват по пътя, започващ от подножието на Миматаяма, но аз избрах друг път — този, по който извозват сярата — йод-зан — Сярната планина — става по-страшно, колкото повече се приближаваш към нея. Даже отдалеч тя прилича на вулкан — заради серния дим, постоянно димящ над върха й. Иодзан е съвсем гола, по склоновете й не се вижда никаква растителност. Планинската природа е разядена от сярата и камъкът изглежда като болна, покрита с язви плът. Мрачните сиви и кафяви тонове предизвикват асоциация за разрушение и пепелища. Отляво на Иодзан, на съседната невисока планина, добиват природна сяра. Минах по неустойчивите камъни, недалеч от мястото, където я добиват, и едва не задушавайки се от дима, с усилие се изкачих на превала.

Когато преминах превала и се спуснах към Кита — Сенлигахама, вече беше надвечер. Обърнах се и видях залязващото слънце, скриващо се постепенно зад планинския връх. То плуваше сред гъсти изпарения от сяра, в отровен дим и изглеждаше не като слънце, а като призрак на бледа луна. Но пред мен се извисяваше планината Тайсендзан, облечена в ламе от есенни листа, по които бродеха тъмночервените отблясъци на залеза. Спуснах се по стръмния склон и излязох при горещите извори Хокеин.

Тази вечер писах много. Исках да ви съобщя за днешния незатъмнен от никаква печал ден, за деня, който ме съпровождаше, след като се простих с вас.

Спете спокойно и не се тревожете за мен.

[1] Една ри е равна на 3,93 км. — Б.пр. ↑

5

В градчето Такеда,

23 октомври.

Пристигнах в родния град на баща ми. Вече се стъмваше, когато аз влязох през тунел, прокопан в огромна скала, в Такеда.

От горещите извори Хокеин се спуснах надолу по платото Кудзю, а от градчето Кудзю до Такеда е около петнадесет минути с автобус.

Отседнах в дома на чичо. В същия този дом, където се е родил баща ми. Интересно ми беше да видя дома, в който се е родил той. Пътувах насам със смесени чувства — сякаш към чужд и в същото време към роден град. А като видях чичо, толкова много приличащ на татко, веднага ясно си спомних лицето му — за първи път през последните десет години и на мен, бездомната, ми се стори, че и аз имам дом.

Чичо се учуди, като разбра, че от Бепу съм се добрала до Такеда през Кудзю. Сигурно си е помислил: смело момиче, не се е уплашила да пътешествува сама по планините и да нощува в хотелите при горещите извори. Искаше ми се да видя тези планини и все пак тръгнах към Такеда не без колебания.

След смъртта на баща ми ние се отдалечихме от роднините му, мама се чувствуваше виновна и не смееше да ги погледне в очите.

— Защо не изпрати телеграма от парахода? Щях да дойда в Бепу да те посрещна. Оттук не е много далече — каза чичо.

Написах на чичо писмо, че искам да дойда, но за телеграма не помислих — не ни бяха такива отношенията, за да го безпокоя постоянно.

— На колко години беше, когато почина баща ти?

— На десет.

— Десет, казваш… — Чичо ми ме погледна внимателно. — Знаеш ли, че много приличаш на майка си. Не съм я виждал толкова често, но след като те видях, веднага си я спомних. Впрочем приличаш и на баща си. Ето ушите ти например приличат. Да, да, брат ми и всички ние, останалите, имаме такива уши.

— А пък аз веднага си спомних татко, като ви видях.

— М-да.

— Поисках да ви видя, преди да почна работа. А то след това няма да ми е до пътешествия.

Нарочно казах това. Не исках чичо да помисли, че съм дошла при него да поплача и да поискам съвет как да живея по-нататък сама. Роднините ни не ми изказаха съболезнованията си, когато умря мама. Наистина от Кюсю те все едно не биха успели за погребението, пък и погребението беше малко необичайно, тайно като че ли исках само едно — да посетя родните места на баща си, да си спомня за него, обикновения, душевно здрав човек, да премина към тези спомени след болезнените приличащи на ярем спомени за майка ми. И все пак имаше нещо печално в моето пристигане — така се крие беглец в неизвестно никому скривалище.

Днес сутринта малко се успах в Хокеин.

— Добро утро! — ме поздрави стопанката на хотела и започва да се извинява за децата. Те отрано вдигали шум долу — помислила, че са ми попречили да спя. А аз съм спала дълбоко и нищо не съм чула. Момиченцето с дръзките очи дойде с баба си в моята стая прислужваше по време на закуската. Баба й ми разказа, че на сутринта паднало в реката от моста, съединяващ главното здание на хотела с крилото му. Височината е доста голяма, около петнадесет сяку[1], но за щастие детето паднало между три големи камъка. Било на косъм от смъртта — Когато го извадили, то се развикало:

— Олеле, моите гета. Моите гета отплуваха!

След това се разплакало. Утешавайки го, възрастните започнали да го дразнят — ето, ако паднеш още веднъж, тогава… А то:

— Не, повече не искам, жал ми е за рокличката!

На брега върху камъните се сушеше нейното кимоно от тъмносиня касури[2] и червено елече с рисунки на пеперуди и божур. Червеното елече, топлото утринно слънце. Каква благодат, колко хубаво е да се живее!

На момиченцето много му провървя — паднало бе между три големи камъка в такова тясно пространство, че там едва може да се помести дете. То паднало точно там. Ако е било малко по-вляво или по-надясно, щяло да се убие, или в най-добрия случай — да остане сакато за цял живот. Но сега момиченцето беше забравило всичко. Това е естествено — децата, след като преживеят опасността, повече не мислят за нея. И на мен ми се струваше, че това вече е друго дете, не това, което е паднало.

Не опазих мама, но самата аз останах да живея. Нещо ми помогна да запазя живота си. Вероятно сред човешкото безчестие и грехове има такова спасително място, като тук, между тези камъни, където падна момиченцето. Да, аз продължавам сега да мисля за това и още по-силно се моля за щастието си.

Напускайки Хокеин, погалих момичето по гъстите късо подстригани коси. На душата ми стана по-леко от докосването до главицата на по чудо спасеното дете, сякаш се присъединих към неговото щастие.

Тръгнах по котловината Богацуру, любувайки се на неописуемо красивите склонове на планината Тайсендзан. Богацуру лежи между планините Миматаяма, Тайсендзан, Хейдзигатаке в др. Миматаяма беше обърната към мен с другата си страна.

След това пред погледа ми се откри хижата на дружеството на алпинистите, криеща се зад храстите. Още отпреди ме бяха заинтересували черните петна сред обсипаните със златисто листа склонове на Тайсендзан. Оказа се, че това са рододендрони. Казват, че някои от тези дървета разпростират корените си върху цели шест дзьо. В котловината Богацуру растат много такива дървета, а степната трева тук е учудващо ниска. Казват, че тази сутрин температурата по върховете паднала до нулата, но в Богацуру цареше истинска жега. Изглеждаше като че ли червено-златистите листа помагаха на слънцето да стопли котловината.

Разхождайки се по Богацуру, направих кръг и се върнах назад, по-близо до хотела — оттук е най-удобно да се изкача и преваля Хокодатитоге, от другата страна на който се намира падината Садокутоми. По-нататъшният ми път преминаваше през Набеваридзака, все надолу. Когато излязох на разклонението Кутамивакаре, пред погледа ми се откри гледка към платото Кудзю. Спускайки се по Набеваридзака, вървях по тясна каменна пътечка, минаваща през смесена гора. Тишината се нарушаваше само от шумоленето на опадалите листа под краката ми.

Не срещнах никого и шумът от собствените ми крачки изглеждаше като стъпките на самотата, крачеща по тялото на природата. Върху склоновете на планината Симидзудзан — тя се извива отляво на разклонението Кутамивакаре — пламтяха листата с цялата си буйна красота. Казват, че оттук добре се виждат петте върха Асо, до днес те се скриваха от облаците в само Сомо и Катамуки едва забележимо се очертаваха в мъглата.

Платото Кудзю — това е степ, разпростряла се на двадесет километра и преминаваща при северния склон Асо в ливадите Наминогахара. Планините Кудзю се извисяваха някъде далеч зад гърба ми, техните върхове също бяха обвити в облаци. Навлязох в морето на степна трева — тук тя е много висока почти с човешки ръст, и минавайки пасбището, излязох до градчето Кудзю.

До южния вход в Кудзю има древен будистки храм, полуразрушен, с рядкото название „Икарадзи“ — храм на глигана, елена и вълка. Икарадзи и Хокеин са свещени места с много вековна история. А и самите планини Кудзю се считат свещени. У мен възникна чувството, че сякаш съм вървяла по свещена земя и съм извършила нещо хубаво.

В дома на чичо всички вече спят и аз се чувствувам неудобно да седя до късно и да пиша писмото, както правех в хотела.

Лека нощ!

[1] Сяку — 30,3 см. — Б.пр. ↑

[2] Касури — евтина памучна тъкан. — Б.пр. ↑

6

В градчето Такеда,

24 октомври.

На гарата в Такеда всеки път, когато отпътува влак по линията Хохисен, пускат плочата „Луна над развалините на замъка“ Тук разказват, че композиторът Рентаро Таки създал музиката под впечатленията си от развалините на замъка Окаро в Такеда. Около двадесета година от управлението на императора Мейдзи[1] бащата на Таки пристигнал по тези места и станал началник на областта. Рентаро се е учил в Такеда в началното училище по старата система на обучение. Сигурно често е ходил да играе сред развалините на замъка.

Рентаро Таке починал в тридесет и петата година от управлението на Мейдзи[2], още съвсем млад — около двадесет и петгодишен. Само три години по-възрастен, отколкото съм сега аз.

Спомням си, че в гимназията говорехме с приятелката ми: „Искаме да умрем на двадесет и пет години.“ Мисля, че това го каза тя, но може да съм била и аз. Сега ми се струва, че съм го казала аз.

Авторът на стиховете „Луна над развалините на замъка“ Бансуй Цутий почина тази година и в Такеда, сред развалините на замъка Окасиро, преди моето пристигане се е състояло тържество, посветено на паметта му. Разказват, че авторът на музиката и авторът на стиховете се срещнали един път в Лондон. Това е било отдавна, по времето, когато баща ми е бил дете. Може би именно тази среща в чужбина на младия музикант с поета да е послужила като стимул за създаването на „Луна над развалините на замъка“. А може и да не е, не знам. Това не е толкова важно — важното е, че са ни оставили такава хубава песен. Няма човек, който да не я е тананикал.

А какво ще оставя аз след единствената си среща с вас?

Едно гениално детенце, като Рентаро Таки…

Така си помислих изведнъж и сама се учудих на себе си. Сега се намирам в родните места на баща ми и може би заради това ми идват такива фантастични мисли, за които се осмелявам да ви пиша. Знаете ли какво става с жена, навестена от подобни мисли, опасения, от неизвестно откъде внезапно нахлула радост? Тя започва да изпитва странен трепет. Изпитвали ли сте в душата си някога такова безпокойство, каквото цари сега в моята? Колко странен, съвсем неочакван за мен трепет. Изведнъж се почувствувах жена. Размечтах се какво би било, ако…

Сигурно бих скрила детето си от вас и бих го възпитавала сама. Чувствувам в себе си такава решителност. И знаете ли защо? Защото за мен това би било неизбежна съдба. Нека решителността ми да е напразна. Това ви учудва, нали? А аз, жената, едва помислих за това и се измъчих, изтормозих се. Впрочем всичко вече премина.

Просто спомних си миналия сърдечен трепет, когато на гарата в Такеда зазвуча „Луна над развалините на замъка“.

Четири страни — четирите посоки на света,

обградени с верига от диви планини,

и положен в средата,

притихнал, е градът Такеда

и нестихващият шум на есенни води.

Песента чух тази сутрин, когато излязох на разходка из града. Вървях по моста, над „шума на есенните води“ и изведнъж чух песента. На гарата бяха пуснали плочата. Вчера не я чух — нали пристигнах от Кудзю с автобус.

Дойдох до гарата, привлечена от мелодията, след това се върнах на моста — реката е недалеч от гарата. Песента продължаваше да звучи и аз постоях около парапета, наблюдавайки бързо течащата вода. Отляво, нагоре по течението брегът е полегат, но силно нарязан. Навсякъде скали, а между тях са се сгушили малки къщички, по-точно колиби. В подножието на една скала жена переше бельо. Зад гарата се извисяваше скалиста стена, по която се стичаха тънки струйки вода. По-нагоре пищно са разпрострели златистите си корони дърветата. Тук-там личаха запазили зеления си цвят листа.

Крачех из града на баща си и мислех за вас. Сега вече познавам този град. Той е много малък. Вчера, когато пристигнах, вече се здрачаваше и не забелязах това. Просто учудващо: в каквато и посока да тръгнеш, ще се натъкнеш на отвесна скала. Имам усещането, че са ме поставили в средата между четири скалисти планини.

Вчера, когато чичо запалваше цигара, обърнах внимание на кибритената кутийка. Върху етикета й беше напечатано: „Лилави гори, прозрачни води и такедски красавици.“

Аз се разсмях.

— Съвсем като в Киото!

— А какво? Вярно си е! По-рано така и говорехме: „Такедски красавици.“ Тук от древни времена процъфтява югей[3], или поне свиренето на кото[4], чайна церемония и т.н… А що се касае до водата, тя при нас е удивително чиста и вкусна. Забеляза ли издълбаните каналчета около домовете? Наричат ги „иде“, защото водата в тях не отстъпва на кладенчовата. Я детството си ние с баща ти всяка сутрин си изплаквахме устата с тази вода. И съдовете миехме с иде.

Такеда наистина напомня с нещо Киото. Поне с изобилието на храмове. В малкото градче с население около десет хиляди жители има повече от десетина будистки храма и над десет шинтоистки.

— Впрочем в наши дни — продължи чичо — красавиците се изселиха…

И той изреди красавиците, живеещи някога в Такеда и преместили се в Токио.

Чико не беше съвсем прав. Разхождайки се по улиците, видях красиви, облечени с вкус жени. Когато приближих тунела в края на града — скалата от моята страна беше червеникава от цвета на есенните листа, а там, около изхода — зелена от покрилия я мъх, — срещу мен се зададе красиво момиче, облечено в бял пуловер, много ефектен на зеления фон.

В центъра на Такеда преминава асфалтирана търговска улица с гирлянди от фенери. Но ако завиеш малко встрани, попадаш в старинно провинциално градче с тихи улички, навеси и огради, здраво сковани от пропити със смола дъски. Къщите са с хамбари — от камък или от кирпич, измазани в бяло. Оказва се, че почти всичко тук е построено отново: през десетата година от управлението на Мейдзи[5]. По време на войната между Севера и Юга градът е изгорял до основи. Останали са само няколко здания в горната му част. Връщайки се в къщи, отново заговорих за Такеда.

— Нима сте успели да обиколите всичко тук, Фумико-сан? — учуди се леля ми.

Наистина за половин ден успях да обиколя всичко. Всички местни забележителности: дома, в който е живял Танамура Тикуден, тайния олтар на кириштан[6], камбаната „Сантяго“ в шинтоисткия храм Накагава, Шинтоисткия храм Хиросе, развалините на замъка Окасиро, водопровода Уодзуми, будисткия храм Хекуин.

Болшинството жители на Такеда досега почтително наричат Тикуден „Тикуден-сенсей“. Пътят, по който пристигнах вчера от Кудзю, е старинен. На времето по него са пътували феодали, придружени от пищна свита, учени и художници от провинцията Бунго, такива като Тикуден и Хиросе Тансо. В бившия дом на Тикуден се е запазил чайният павилион, където те с Рай Саньо са се наслаждавали на спокойствието на обреда. В градината, между павилиона и къщата, расте бананово дърво с пожълтели изпокършени листа. По дърветата играят слънчеви отблясъци. Съхранила се е зеленчуковата леха, от която според преданието Тикуден е угощавал Рай Саньо. До дома-музей на великия художник има ново здание на картинната галерия. Тук има и помещение за чайна церемония. Разказаха ми, че често, когато ценителите на изкуството се събират да пият чай, в това помещение окачват платна на Тикуден в стила на Южната школа.

Тайният олтар на кириштан се намира близо до дома на Тикуда. Той представлява доста просторна пещера, издълбана в скала, скрита зад гъсталаците от бамбук. Върху камбаната „Сантяго“ беше изгравиран надпис: „1612. Santiago Hospital!“ Собственикът на старинния замък в Такеда бил християнин.

В двора на къщата на Тикуден виси градински фенер „орибе“. Зад каменната ограда на къщата има пътека и ако се върви по нея нагоре, надясно, а след това наляво, излизаш до къщата, в която, както казват, живеят потомците на Фурута Орибе. Аз само го погледнах и сърцето ми заби силно. Легендата гласеше, ако не се лъжа, че синът на Фурута Орибе пристигнал в Такеда и се заселил в самурайския квартал, на улица Камидоното.

Не мога да забравя, когато ви видях за пръв път на чайната церемония в храма Енкакудзи, и Юкико Инамура, преди да ви поднесе чая, попита:

— А в каква чашка?

— Наистина в каква? Най-добре може би ще е ето в тази орибе.

Госпожа Куримото добави, че това е любимата чашка на баща ви, която той й подарил. Но нали тя по-рано принадлежеше на баща ми! А след смъртта му мама я беше дала на вашия баща… И Юкико-сан ви поднесе чай в същата тази черна чашка и вие го изпихте!… Аз не смеех да вдигна очи и тогава мама произнесе:

— Аз също бих искала да пия чай от тази чашка!

Може би в този ден мама е изпила отровата, отредена за бъдещата й съдба?…

Даже не мислех, че в родните места на баща ми ще си спомня с такава яснота тази чайна церемония! Но… ако черната чашка още е у госпожа Куримото, моля ви, вземете я на всяка цена и направете така, че да изчезне безследно. Като мен…

Вече се запознах с града на баща ми — в общи линии, разбира се — и сега го напускам. Вероятно тук няма да се върна повече никога. Писах за него така упорито и много само заради това, че тук, в родните места на баща ми исках да ви кажа последните думи за сбогом. Вие надали ще получите това писмо, но ако все пак го изпратя, знайте — то е последното.

Разгледах и развалините на замъка Окасиро. Това действително са развалини — освен крепостната стена нищо друго не е останало. Затова пък в центъра на бившето укрепление се извисява хълм, чието предназначение очевидно е било стратегическо. На фона на ясния есенен ден видях планините Сомо и Катамуки, а насреща планината Кудзю. Небето беше абсолютно чисто, само над върха Тайсендзан, от страната, където режеше високопланинското плато и превалът, по който вървях, висеше леко облаче.

Мислех, че съм се сбогувала завинаги с вас там, в планините, под сянката на смърчовете. А сега отново и отново говоря за прошка. Сигурно това изглежда като малодушие, желание да се отдалечи истинската раздяла. Не, не, такава мисъл изглежда нелепа и неприемлива за мен. Решена съм завинаги да изчезна от живота ви. Аз съм жена и ще намеря в себе си сили.

Простете ми!

И спете спокойно!

Още в началото на пътешествието си аз ви писах да се ожените за Юкико-сан. Това, разбира се, е ваша работа. Вие сте свободен да постъпвате, както пожелаете. Знайте само едно: нито мама, нито аз сме пречка за вашата свобода и вашето щастие. И никога за нищо повече не ме търсете.

В продължение на шест дни, докато пътувах, продължавах да ви пиша за дреболии и глупости. Колко са досадни жените! Разделяйки се с вас, бих искала да ме разберете. А сега мисля, че това са празни думи и за жената по-важно е друго: да бъде до някого, дори неразбрана. Кой знае за какво разбиране мечтае сега. Може би съвсем противоположно.

[1] 1887 г. — Б.пр. ↑

[2] 1902 г. — Б.пр. ↑

[3] Югей — леки жанрове на японските изящни изкуства: музика, пеене, танци, икебана и чайна церемония. Обикновено японските момичета са обучавани на всичко това. — Б.пр. ↑

[4] Кото — японски национален музикален инструмент. — Б.пр. ↑

[5] 1877 год. — Б.пр. ↑

[6] Название на първите японски християни от Средновековието. — Б.пр. ↑

7

След като се върна с Юкико от сватбено пътешествие, Кикудзи препрочете това писмо. Сега той възприемаше думите на Фумико по-иначе, отколкото преди година и половина, когато ги прочете за пръв път.

Но как и в какво усещаше разликата, му беше неясно.

„Празни думи…“

Кикудзи излезе в градинката пред дома, в който живееше. Нищо в нея не му приличаше на градинка — тясно голо пространство, оградено с дъсчена ограда. Той остави писмото на Фумико на земята — доста дебело — и го подпали.

Хартията беше навлажнена и гореше лошо. Кикудзи разрови листата и продължи да пали кибритени клечки. Хартията жълтееше и мастилата, с които Фумико беше писала, сменяха цветовете си на тлеещите страници продължаваха да личат изписаните редове.

— Горете, горете, думи!…

Сега Кикудзи хвърляше в пламъка по един лист. Да, писмото ще изгори, ще изгорят написаните с мастило думи… Но всичко ли ще изгори?… Обръщайки се с гръб към къщата, Кикудзи погледна към оградата. На едно място през процеп между дъските падаше слънчева светлина.

— Е, как, благополучно ли мина всичко?

Този глас… Внезапен като струя ледена вода… Кикудзи почувствува как го полазват тръпки. На верандата стоеше Тикако Куримото.

— Как така се вмъквате?… Без да питате и без да предупредите… Влизате в дома ми…

— А какво да правя, като няма кой да ме посрещне и никой не отговаря на чукането? Май наистина квартирите на младоженците са райски местенца за крадците! Вие да не би още да сте без прислужница? Впрочем като начало това не е лошо — да поживеете двамата, в пълно уединение. Нали Юкико отлично се грижи за вас…

— А как научавате тези неща?

— Кое? Това, къде живеете ли? Дреболии! Знаете ли пословицата „Змията си знае следата.“

— Вие сте истинска змия! — не се сдържа Кикудзи.

Той беше вече свикнал с внезапните появявания на Тикако. Когато баща му почина, тя пак така се явяваше в дома им, без никой да я вика, но днешната й поява в този дом пробуди в него старото отвращение.

— Мисля — продължаваше Тикако, сякаш нищо не се беше случило, — че за Юкико-сан ще бъде тежко да мие в студа съдовете. Искате ли да идвам да й помагам в домакинската работа? — Кикудзи дори не се обърна.

— Какво горите? Писмо от Фумико-сан ли?

Кикудзи беше клекнал с гръб към нея и остатъците от писмото лежаха върху коленете му. Тикако не можеше да ги види.

— Ако писмото е от Фумико-сан, сигурно сте се притеснили. Хубаво занимание!

— Както сте забелязали, не съм вече богат и не се нуждая от ничии услуги. Особено от вашите! Разбрахте ли?

— А аз нямам намерение да ви досаждам. Своето вече постигнах — свързах ви с Юкико-сан. Вие не можете да си представите колко съм щастлива! Сега вече съм спокойна и на мен ми остава само да ви помагам.

Кикудзи пъхна във вътрешния джоб на сакото си остатъците от писмото и се надигна.

Тикако, която стоеше в самия край на верандата, го погледна и отстъпи крачка назад.

— Какво ви е? Лицето ви е толкова страшно! Аз исках… само да помогна… Нали Юкико не е разопаковала още багажа си.

— Това не е ваша грижа!

— Защо да не е! Нима не разбирате, че душата ми се стреми към вас, жадува да ви бъде полезна.

Тикако безсилна се отпусна върху пода, на мястото, където седеше. Лявото й рамо потръпна. Тя дишаше тежко и изглеждаше изплашена.

— Съпругата ви, Кикудзи-сан, отиде при родителите си? Те са се разтревожили защо сте прекъснали сватбеното си пътешествие и сте се прибрали в къщи…

— И там ли успяхте да идете?

— Минах да поднеса поздравленията си, нима това е лошо? Ако с това съм предизвикала недоволството ви, моля да ме извините — каза Тикако, следейки внимателно израза върху лицето на Кикудзи.

Потискайки гнева си, той произнесе:

— Да, впрочем онази чашка с черната глазура все още ли у вас?

— Подаръкът от баща ви? Да, у мен е.

— Искам да ви помоля да ми я продадете.

— Добре! — Погледът на Тикако, изпълнен с недоумение и подозрение, изведнъж стана злобен. — Добре… Не ми се искаше да се разделям с нея, все пак е спомен от баща ви. Но щом толкова настоявате, ще я донеса. Ако искате още утре, дори още днес… Да не би да искате отново да се заемете с чайната церемония?

— Моля, донесете я веднага!

— Тичам, тичам. Всичко ми е ясно? Какво пък, тъкмо има повод да се пие от тази чаша, нали изгорихте писмата на Фумико-сан.

Тикако си отиде, изпънала шия, сякаш преодоляваше някаква невидима преграда.

Кикудзи отново се върна в градинката, но ръцете му трепереха и кибритените клечки не се запалваха.

Младото семейство

1

Кикудзи започна да забелязва, че обикновено жизнерадостната и стремителна в движенията си Юкико понякога седи зад рояла с унесено и безразлично изражение на лицето.

За тази квартира роялът изглеждаше прекалено тромав. Той беше от една фирма, с която Кикудзи поддържаше връзки от известно време. Баща му беше акционер във фирма за музикални инструменти. През войната тази фирма, както и всички други, се преустрои за производство на оръжие. Преди няколко години един от инженерите на фирмата предложи да въведе производство на нова марка рояли. Като стар познат на баща му, той често се отбиваше при Кикудзи и му разказваше за проблемите си. И след продажбата на къщата Кикудзи вложи парите в това предприятие.

В квартирата му сега стоеше един от експерименталните образци на новото производство. Юкико имаше роял, но го подари на по-малката си сестра и го остави в дома на родителите си. Родителите й можеха да купят на сестра й друг роял и Кикудзи няколко пъти каза това на Юкико.

— Ако не ти е удобен този роял, вземи си своя, стария. Може би ти заради мен не искаш, страхуваш се, че може да ме обидиш, така ли?…

Кикудзи помисли, че на Юкико не се харесва новият роял и затова често седи зад него с разсеян израз на лицето.

— Защо? Този роял ме удовлетворява. — Юкико дори се учуди. — Впрочем аз не разбирам много, но човекът, който го настройваше, много го хвалеше.

Честно казано, Кикудзи добре разбираше, че роялът нямаше нищо общо със състоянието на Юкико. А и тя не свиреше толкова добре, та да проявява претенции към инструмента.

— Пък аз помислих, че не ти харесва. Така често сядаш зад рояла, но не свириш, а само гледаш в някаква точка.

— Това няма нищо общо с рояла — чистосърдечно каза Юкико и изглежда искаше да добави нещо, но размисли.

— Значи, стори ви се, че седя разсеяна. А кога?

Роялът стоеше в хола — обикновена, обзаведена в европейски стил стая до антрето. Нито от столовата, нито от своята стая на втория етаж Кикудзи можеше да види какво прави Юкико, седнала зад рояла.

— Да, понякога наистина се замислям… В къщи беше много шумно. Почти не беше възможно да поседиш и да помислиш спокойно.

Кикудзи си представи дома, в който е израснала Юкико. Там винаги беше шумно и весело. Това беше щастливо семейство — баща, майка, братя, сестри, винаги пълно с гости.

— А когато се срещнах с теб преди сватбата, мислех, че си мълчалива.

— Аз ли? Аз съм ужасна бъбрица. Наистина. Случваше се често да седим с мама и по-малката ми сестра и да бъбрим безспир. Не знам, може би от всички ни аз съм най-мълчаливата. Мама не може да мълчи. Като започне да говори пред гостите, не може да спре. В такива случаи аз се стараех да говоря по-малко, а то не е много удобно. Сигурно и на вас ви е омръзнал нейният светски брътвеж. Може да си помислите, че при такава майка дъщеря й трябва да е мълчалива и затворена… А по-малката ми сестра с всички сили й подражава…

— Изглежда, майка ти се е надявала ти да се омъжиш за по-блестяща партия…

— Да — откровено кимна Юкико. — Сега говоря значително по-малко, отколкото в къщи.

— Ами че ти цял ден си сама.

— Да, но когато се върнете в къщи, също не съм много разговорчива.

— Затова пък си много словоохотлива, когато се разхождаме.

И в паметта на Кикудзи възкръснаха спомените за разходките по вечерните улици. Юкико говори, без да спре, весело и оживено. Притиска се към него, често дори сама го хваща за ръката. Може би тя изпитва чувство на облекчение, когато излиза от дома им?…

— Разбира се! Нали се разхождахме двамата, сама почти не излизам и когато сме заедно, ставам ужасно приказлива. По-рано, когато се връщах отнякъде в къщи, веднага започвах да разказвам всичко с подробности, отначало на мама, след това на татко.

— Сигурно това е било особено приятно на баща ти.

За миг Юкико внимателно погледна Кикудзи.

— Знаете ли колко забавно беше? Аз преразказвам отново всичко, а мама ме прекъсва по сто пъти — пита едно и също нещо. А вече е чула разказа ми. Много беше смешно…

Юкико се беше откъснала от родния дом, от семейството си. Тя седеше с него, своя съпруг, в мрачната столова… Какво ли чувствуваше сега? За Кикудзи жена му все още беше загадъчно същество. Когато те започнаха съвместния си живот, той всеки ден откриваше у Юкико по нещо ново, като например малката светла бенчица между ресниците й.

А красиво очертаните й устни… Те също му изглеждаха непознати и учудващо невинни. Даже когато ги целуваше. Може би защото той не правеше повече нищо от това.

Кикудзи прегръщаше привикналата към целувките му Юкико и очите му се наливаха със сълзи. Тя беше такова трогателно и мило същество.

Изглежда, Юкико не страдаше много от това, че отношенията им не отиваха по-далеч от целувките, които си разменяха. Поне не толкова, колкото Кикудзи. Тя отговаряше на целувките му и вероятно за нея в това се състоеше очарователната новост и даже чувството за удовлетвореност в любовта. Друго тя не знаеше. Кикудзи често мислеше, че в подобни отношения между новобрачни има нещо мило и не си струва така да се измъчва заради неестествеността на това, което ставаше между тях.

Той с учудване забелязваше красотата на всичко наоколо: белият и зелен цвят на зеленчуците — репички и китайско зеле, които тя купуваше от съседния магазин, го умиляваше.

Нима ежедневието не предлагаше достатъчно щастие? По-рано, когато живееше в стария си дом заедно с прислужничката, и през ум не му минаваше да надзърта в кухнята, а зеленчуци дори не беше виждал.

— Не ви ли беше тъжно да живеете сам в такава голяма къща? — запита Юкико, когато се преместиха в новата квартира.

Този кратък въпрос развълнува Кикудзи. Той прозвуча като загриженост за него. Юкико се вълнуваше от всичко — от предишния му живот, от това дали не е тъгувал, когато е оставал сам.

Събуждайки се рано сутрин, Кикудзи се натъжаваше, ако Юкико не беше до него, въпреки че би било съвсем естествено тя да е станала по-рано, за да приготви закуската. Но на него така му харесваше да я гледа спяща! Той даже се стараеше да се събуди по-рано, за да може да я види, като спи. И винаги изпитваше леко безпокойство, ако не я виждаше до себе си.

Веднъж, завръщайки се по-рано в къщи, Кикудзи запита от входа:

— Юкико, как се казва твоят парфюм? „Принц Макиавели“, нали?

— Да, но какво се е случило?

— Нищо особено, просто една жена, с която разговарях във фабриката, ми каза, че се казва така. Някои хора имат много тънко обоняние!

— Интересно как е могла миризмата му да се пренесе и върху вашите вещи… — Юкико пъхна лице в сакото, току-що свалено от Кикудзи. — А-а, забравила съм шишенцето в гардероба.

2

Един ден в края на февруари, когато дъждът, който валеше три дни непрекъснато, най-после спря малко преди залез-слънце, когато последните лъчи бяха оцветили облаците с нежнорозов цвят, в дома им се появи Тикако Куримото. Тя донесе чашката с черната глазура.

— Ето, донесох ви скъпата ви чашка — каза Тикако.

Тя я извади от кутията й, повъртя я в ръцете си, още мокри от дъжда, полюбува й се и я постави пред Кикудзи.

— Сега е сезонът да се пие от нея чай. Обърнете внимание на рисунката — това е папрат…

— Донесохте чашката, когато успях да забравя за съществуването й. Нали обещахте да я донесете веднага, същия ден. Вече мислех, че сте размислили.

— Тази чашка е предназначена за ранна пролет, защо трябваше да я нося през зимата? А и не ми се искаше да се разделям с нея, знаех, че няма повече да я видя. Сигурно ще ви прозвучи странно, ако ви кажа, че ми е трудно да се разделя с нея…

Юкико й поднесе обикновен чай.

— Божичко, оку-сан[1], не е трябвало да се безпокоите! — превзето рече Тикако. — Нали цялата зима сте се справяли сама с домашната работа, без прислуга? Как сте издържи?…

— А ние искахме да поживеем двамата, без чужди хора — отговори Юкико и учуди с откровеността си Кикудзи.

— Ох, извинете ме за глупавия въпрос, получи се малко неудобно! — плесна с ръце Тикако, върху лицето й се четеше пълно разбиране. — Оку-сан, вие сигурно помните тази чашка? Мисля, че с нея са свързани много ваши спомени. Просто не можах да измисля по-добър подарък за вас.

Юкико погледна въпросително към Кикудзи.

— Оку-сан — продължаваше Тикако, — моля ви, седнете по-близо до огнището и по-близко до нас!

— Сега!

Юкико седна до огнището, съвсем близо до Кикудзи. Лактите им почти се докосваха.

Кикудзи едва се сдържаше да не се разсмее и каза:

— Не, не мога да я приема като подарък. Помолих ви да ми я продадете.

— Как не ви е срам, Кикудзи-сан! Нима мислите, че мога да ви продам чашка, получена като подарък от баща ви?! Толкова низко още не съм паднала! — направо заяви Тикако. — Оку-сан, отдавна не съм имала удоволствието да гледам как изпълнявате чайните обреди. Ще ви кажа честно, никоя от моите ученички не прави това с такава грация и благородство като вас. Още не мога да забравя чайната церемони в храма Енкакудзи, когато за първи път поднесохте чай на Кикудзи-сан в тази чашка.

Юкико мълчеше.

— Моля ви, пригответе чай и го поднесете на съпруга си в нея, за да съм сигурна, че не съм я донесла напразно.

— Но ние нямаме никакви принадлежности за чайната церемония — отвърна Юкико, без да вдигне очи.

— Не се притеснявайте!… За това е достатъчна само една четчица.

— Да.

— Моля ви, пазете тази чашка!

— Добре.

Тикако погледна Кикудзи.

— Казвате, че нямате никакви принадлежности, но онзи съд шино сигурно е тук?

— Да, но той служи за ваза — бързо отговори Кикудзи.

Шино, спомена от госпожа Оота, Кикудзи не се реши да продаде. Той се намираше тук, в тяхната нова квартира, но го бяха прибрали в шкафа, сякаш го бяха забравили. Кикудзи почувствува странен трепет, когато Тикако му спомена за него. След това той заедно с Юкико излезе в антрето да изпрати Тикако.

Тя от прага погледна към небето.

— Хубаво, че времето се стопли… А небето… Небето над Токио сякаш отразява светлината на целия град…

С тези думи Тикако се отправи към изхода. Леко приповдигнатото й рамо потрепваше при всяка нейна крачка. Гледайки след нея, Юкико каза:

— „Оку-сан“, та „оку-сан“… Нарочно ли го повтаряше! Неприятно е…

— Да, неприятно е. Сега сигурно ще престане да идва у нас… — Кикудзи постоя още в антрето. — Но за небето тя каза го хубаво — небето над Токио сякаш отразява всичката светлина на града…

Юкико стана, отвори входната врата и погледна към небето. След малко понечи да затвори, но видя, че Кикудзи също гледа и попита:

— Може ли да затворя?

— Да…

— Наистина, че се затопли.

Те се върнаха в столовата. Юкико прибра черната чашка. Кикудзи предложи да се разходят.

Те вървяха през квартал, застроен само с вили. Улицата се изкачваше под наклон. Когато наоколо нямаше никого, Юкико сама взе Кикудзи за ръката. Дланите й бяха загрубели от студената вода, въпреки че тя полагаше грижи за ръцете си.

— Нали ще купите тази чашка и няма да я приемете като подарък? — изведнаж запита тя.

— Да, чашката ще се продаде.

— Аз така и помислих, че Куримото е дошла да я продаде.

— Не. Аз ще я продам на търговеца на чайни сервизи, а получените за нея пари ще дам на Тикако.

— Защо ще я продавате?

— Ти вече чу историята на тази чашка. И днес, и тогава, на чайната церемония в храма Енкакудзи, Тикако каза, че тя й е подарена от баща ми. А по-рано принадлежеше на семейство Оота. Чашка с такава съдба…

— За мен подобни неща не играят никаква роля. Ако чашката наистина е хубава, защо да не я оставите за себе си?

— Чашката несъмнено е много хубава. Затова ми се иска да попадне в добри ръце. Знаещият и добросъвестен търговец ще съумее да се разпореди това да стане така, а за нас тя ще изчезне безследно.

Тези думи от писмото на Фумико неволно се откъснаха сега от устата на Кикудзи. Нали заради Фумико той се стремеше да получи тази чашка от Куримото.

— Тази чашка има своя съдба и свой собствен прекрасен живот. И нека тя продължи своя живот без нас. Наистина, в това „без нас“ ти, Юкико, не влизаш, но… Разбираш ли, красивата и съвършена чашка не може да предизвиква сама по себе си горчиви мисли и лоши чувства и ако някой ги изпитва, за това не е виновна чашата, а спомените. Ние я гледаме с тягостно чувство. Казвам „ние“, но имам предвид едва пет-шест човека. А всъщност в течение на столетия много хора са изпитвали удоволствие при вида й, радвали са й се, пазели са я. Тя е на около четиристотин години, значи времето, в течение на което е била собственост на господин Оота и Куримото, е като сянка на преминаващ облак в сравнение с възрастта й. Затова трябва да премине в ръцете на необременени със спомени ценители. Нека продължава да съхранява красотата си и след нашата смърт.

— Да-а?… Може би не трябва да я продавате, щом толкова се грижите за нея? Впрочем, както решите сам.

— Не ми е жал да се разделя с нея и не я ценя особено. Просто искам да залича нашите нечисти следи. Противно е да я оставим в ръцете на Куримото, въпреки че в чайния павилион на храма Енкакудзи чашката си беше на мястото. Тя играеше собствена роля, независимо от свързаните с нея човешки взаимоотношения.

— Звучи така, сякаш поставяте чашката над човека.

— Може би. Аз не разбирам много от чашки, но тя е била съхранявана в течение на много години от хора, които са били ценители на чайни сервизи. Не мога да я взема и да я счупя… Нека по-добре изчезне безследно…

— А аз бих искала чашката да остане у нас. Като паметна за двама ни вещ — каза Юкико с ясен глас. — Би ми било приятно, ако постепенно откривах нейната красота, която сега не разбирам. А какво е било по-рано — не ме безпокои. Няма ли да съжалявате по-късно, ако я продадете?

— Не! Чашката трябва да изчезне, без да остави следа. Такава е съдбата й.

Произнасяйки думата „съдба“, Кикудзи до болка ясно си спомни образа на Фумико.

След разходката, която продължи около час и половина, те се прибраха в къщи.

Като се канеше да вземе от хибата жар за котацу, Юкико неочаквано стисна ръката на Кикудзи с двете си ръце. Сякаш искаше да му покаже, че едната й длан беше топла, а другата — съвсем студена.

— Да дам ли от бисквитите, които донесе госпожа Куримото?

— Не, не искам.

— Не искате ли?… Освен бисквитите, тя е донесла и черен чай, каза, че от Киото са го изпратили. — В гласа на Юкико нямаше нотки на предубеждение.

Прибирайки в шкафа загърнатата във фурошики чашка, Кикудзи помисли дали заедно с нея не е по-добре да продаде и съда шино, който сега лежеше в шкафа.

Юкико се готвеше да си ляга. Намаза лицето си с крем и извади фибите от прическата си.

— Няма ли да е по-хубаво, ако си подстрижа косата по-късо, как мислите? Само отначало ще се срамувам от голата си шия, докато свикна…

Разчесвайки дългите си разпуснати коси, Юкико за секунда ги вдигна високо и показа как би изглеждала с открита отзад шия. След това тя се доближи до огледалото и дълго три от устните си червилото с парченце марля. Червилото сякаш не се изтриваше.

Те лежаха в тъмнината прегърнати, сгрявайки се с топлината на телата си. Кикудзи постепенно се потапяше в обичайното си състояние на тъга — докога ще продължава да осквернява взаимното им свято съществование. Юкико е чиста и нима нещо може да измърси истинската чистота? Нали чистотата прощава всичко и на всички. Защо да не може да бъде с нея, както с всички?… Подобни мисли, егоистични и спасителни, се блъскаха в главата му.

Юкико заспа и Кикудзи разтвори обятията си. Така не му се искаше да се откъсва от топлината й. Беше много тъжно да се отдръпнеш и да лежиш сам сред студените завивки, измъчван от разкаяние. „Не трябваше да се женя“ — помисли Кикудзи.

[1] Оку-сан — госпожо. — Б.пр. ↑

3

Две вечери подред по цялото небе се разливаше бледорозовият цвят на залеза.

Кикудзи пътуваше в трамвая към дома си и наблюдаваше от прозореца неотдавна построените здания. Всички те светеха, но някак бледо, неярко. Той се учуди отначало колко странно изглеждат отстрани, но почти веднага разбра. Това беше луминесцентно осветление. В тези домове нямаше нито един тъмен прозорец. Сякаш във всяка стая запалиха светлината в чест на новодошлите. Малко встрани от новите домове висеше почти пълна луна.

Когато Кикудзи се приближаваше вече към дома си, розовият небосвод започна да потъмнява, а цветът, който ставаше все по-наситен и по-ярък, се изтегляше към хоризонта, където се скриваше вечерното слънце.

Свивайки към къщи, Кикудзи се разтревожи от нещо, напипа чека във вътрешния джоб на сакото си и се успокои. В същия момент той видя Юкико. Тя изскочи от вратата на съседите и се скри във входа на техния дом. Не го забеляза.

— Юкико, Юкико!

Тя излезе на улицата.

— Добре дошъл в къщи! Видяхте ли ме? — Юкико се изчерви. — Съседите ме повикаха на телефона, по-малката ми сестра се обади…

— Така ли?…

Кикудзи се изненада. Интересно откога тя използува телефона на съседите?…

— Днес небето е също такова като вчера надвечер… Само цветът му е по-мек и топъл, навярно защото денят беше ясен…

Юкико погледна към небето.

Преобличайки се, Кикудзи извади чека от джоба си и го остави върху бюфета.

Юкико прибираше след него дрехите му и без да вдига глава, рече:

— Сестра ми каза, че в неделя вечер заедно с татко искали да ни дойдат на гости…

— У нас?

— Да.

— А защо не са дошли? — съвсем непринудено попита Кикудзи.

Ръката на Юкико, почистваща с четка панталоните му, застина.

— Как така „защо не са дошли“? — рече тя. — Наскоро им писах и ги помолих засега да не идват у нас.

Кикудзи в пълно недоумение едва не запита: Защо?, но се усети и замълча. Досети се, че Юкико се страхува от посещението на баща си. А ако той разбере, че те досега не са истински съпрузи?…

Но Юкико бързо вдигна очи към Кикудзи и каза:

— Татко много иска да дойде у нас. Поканете го, моля ви!

Заслепен от погледа й, той отговори:

— Нима е необходима специална покана? Да беше дошъл просто така.

— Защото у омъжената си дъщеря… Не, това не е толкова просто…

Гласът на Юкико звучеше почти весело.

Възможно бе Кикудзи повече от Юкико да се страхуваше от посещението на баща й. След сватбата той нито веднаж не беше поканил никого от родителите, братята или сестрите на Юкико и се сети за това едва сега. Той сякаш беше забравил за съществуването на родителите на жена си. Не му беше до тях — толкова беше погълнат от странните си отношения с Юкико. А може би той за никого другиго не можеше да мисли, освен за Юкико, именно защото никакви отношения не съществуваха.

Да, той не мислеше за никого. Само спомените за госпожа Оота и Фумико, които очевидно го правеха безсилен, изплуваха в паметта му. Те се връщаха към него и се мяркаха като призрачни пеперуди. Той сякаш виждаше как от дълбочините на подсъзнанието му се надига призрак с крилцата на пеперуда. Тези спомени бяха повече призраци на собствената му съвест, отколкото призраци на госпожа Оота.

Юкико сега спомена за писмото си, в което молила родителите си да не идват засега у тях. Това беше достатъчно за Кикудзи да разбере как се измъчва и недоумява Юкико. Тикако Куримото беше поразена, че цяла зима са изкарали без прислуга, а Юкико може би се е бояла дори от прислугата — да не би някой чужд човек да е разгадал тайната на съпружеските им отношения. И в същото време Юкико беше винаги в безоблачно настроение, така сияеше от щастие. И май не само от жалост към Кикудзи.

— Кога си изпратила това писмо?… Това, в което си молила баща си да не идва у нас… — попита Кикудзи.

— Чакайте да си спомня… Струва ми се, след Нова година, някъде около седми януари… Спомняте ли си, ние бяхме у тях да посрещнем Новата година…

— Разбира се, на трети.

— Ами да, след около четири-пет дни… Спомняте ли си, на втория ден след Нова година по-малката ми сестра дойде да ни поздрави сама. Извини майка ми и баща ми, че не са в състояние да дойдат заради гостите.

— Да, тя дойде и на другия ден ни покани в Йокохама — кимна Кикудзи. — Но знаеш ли, не е много хубаво, че си изпратила такова писмо на родителите си. Дай да ги поканим, съгласна ли си? За следващата неделя например.

— Добре. Татко много ще се зарадва. И по-малката ми сестра ще вземе със себе си. На всяка цена! Може би на татко му е неудобно да идва сам?… Пък и на мен ми е по-леко, ако сестра ми дойде… Странно, нали?…

Сигурно присъствието на сестрата ще помогне на Юкико да се държи естествено. Може би Юкико иска да скрие от родителите си своя неприличащ на брак съпружески живот.

Юкико изчезна, изглежда отиде да затопли малката баня. Оттам се дочу плискането на вода, Юкико опитваше дали достатъчно се е затоплила.

— Ще се изкъпете ли преди вечеря?

— Да.

Когато той лежеше във ваната, зад стъклената врата се раздаде гласът на Юкико.

— Какъв е този чек на бюфета?

— Чек ли? Ах, да, това са парите, които получих за чашката. Трябва да го дадем на Куримото.

— Толкова много за тая чашка?

— Не само за нея, но и за нашия съд шино.

— А колко ни остават на нас?

— Някъде около половината…

— Охо, и половината не е малко пари.

— Да, трябва да решим за какво да ги изхарчим.

За чашката Юкико знаеше — за нея те говориха вчера, когато се разхождаха. А историята за шино не й беше известна, Юкико все още стоеше зад стъклената врата на банята.

— А ако не ги похарчим, а купим акции…

— Акции ли?

За Кикудзи това беше съвсем неочаквано.

— Знаете ли… — Юкико разтвори стъклената врата и влезе в банята. — Татко веднаж подари пари на мен и по-малката ми сестра, може би четвърт от тези пари, които сте получили сега за чашката и шино, и ни каза — умножавайте ги! Ние ги предадохме на нашия борсов агент и той ни купи акции. Задържаше акциите, когато цената им падаше, продаваше ги, когато тя растеше, и купуваше нови. И парите наистина по малко започнаха да растат.

Кикудзи изведнаж съвсем ясно видя семейните обичаи в дома на Юкико.

— С по-малката ми сестра всеки ден разгръщахме вестника страницата, където публикуваха борсовия бюлетин.

— Тези акции сега у теб ли са?

— Да. Наистина, аз никога не съм ги виждала, нали през цялото време са у борсовия агент… Когато акциите падат… ги продаваме, така че загуби няма — наивно каза Юкико.

— Какво пък, нека дадем и тези пари на борсовия агент, Юкико-сан!

Кикудзи, усмихвайки се, погледна към Юкико. Тя беше с бяла престилчица и червени вълнени чорапи.

— Може би ти също ще дойдеш да се стоплиш, а?

Юкико изведнаж се смути, сведе красивите си очи и бързо излезе от банята.

4

В събота времето беше такова, сякаш беше настъпил март. На следващия ден трябваше да дойдат бащата и по-малката сестра на Юкико. След вечерята Юкико сама отиде да пазарува. Върна се с пълни ръце с направените покупки, беше взела и цветя. До късно разтребваше кухнята. След това седна пред огледалото и дълго разглеждаше прическата си.

— Днес съвсем определено реших да се подстрижа. Нямате нищо против, нали? Но след това помислих — татко утре ще ме види и ще се изплаши. Затова ще взема да си навия косата, но не е хубаво, не ми харесва. Не ми отива.

Тя дълго се гледа в огледалото и разговаря сама със себе си.

След като си легнаха, тя не можеше да се успокои.

Нима толкова много я радва предстоящото посещение на баща й и по-малката й сестра? Кикудзи дори изпита нещо като ревност. И все пак той си помисли, че може би на нея й бе тъжно. Нежно я притисна до себе си.

— Колко са студени ръцете ти! Съвсем са измръзнали.

Кикудзи положи ръцете й върху гърдите си. С едната си ръка я прегърна, а другата пъхна в ръкава на нощното й кимоно и погали рамото й.

— Разкажете нещо! — Юкико извърна лицето си и размърда глава.

— Гъделичкаш ме. — Кикудзи оправи кичурите коса зад ушите й. — Спомняш ли си, че в Идзи също ме молеше: „Разкажете нещо“…?

— Не си спомням!

А Кикудзи не можеше да забрави. През нощта той отчаяно се мяташе на самото дъно на мрака и притваряйки трепкащите си клепачи, се стараеше да извика в паметта си образите на госпожа Оота и Фумико и от това да придобие сили за Юкико. Утре ще дойде бащата на Юкико. Може би тази нощ ще бъде решаваща… Кикудзи отново си спомни госпожа Оота и тръпките, но от това усещането за непорочността на Юкико само се усили.

— Може би ти ще ми разкажеш нещо, Юкико?

— А аз нямам нищо за разказване…

— Утре, когато баща ти дойде, какво възнамеряваш да му кажеш?

— Добре е предварително да помисля! Каквото ми дойде на ум, това ще му кажа. Татко иска да ни погостува… Той ще се зарадва, като види колко щастливо живеем. Това ще му бъде достатъчно.

Кикудзи лежеше неподвижно. Юкико сгуши лице в гърдите му и също замря…

На другия ден бащата и по-малката сестра на Юкико пристигнаха рано, към десет часа. Юкико беше много оживена, весело се суетеше из стаите и в кухнята. Когато седнаха да обядват, дойде Тикако Куримото.

— Виждам, виждам, че имате гости. Само за минутка искам да поговоря с Кикудзи-сан… — донесе се от антрето гласът й.

Юкико извика Кикудзи. Той излезе в антрето.

— Значи, все пак сте продали черната чашка? Взехте я от мен, за да я продадете? А как ще заповядате да разбирам това, че ми изпращате пари за нея? — нахвърли се върху него Тикако. — Веднага исках да дойда у вас, но помислих, че не сте в къщи, нали само в неделя може да ви намери човек. Впрочем можех да дойда и вечерта…

Тикако извади от пазарската си чанта писмото на Кикудзи.

— Връщам ви писмото и парите в плика. Моля проверете ги.

— Искам да ви помоля да ги приемете — каза Кикудзи.

— Защо трябва да ги приема? Като компенсация ли?

— Престанете да говорите глупости! От къде на къде ще ви давам компенсация. Още повече сега?

— Именно. Странно е да ми ги давате от парите за чашката.

— Всичко е много просто! Чашката е ваша и следователно парите от нея са ваши.

— Кикудзи-сан, нали ви я подарих! Вие ми искахте тази чашка. Аз ви я дадох, реших, че тя е добър сватбен подарък, въпреки че тя ми бе скъп спомен от баща ви.

— А вие считайте, че сте ми я продали.

— Не, не мога. Вече ви казах, че не съм паднала дотолкова, да продавам скъп подарък от баща ви… Сега вие я продадохте. Тя е у търговеца. Ако настоявате да взема тези пари, ще откупя чашката обратно!

Не трябваше да й пиша истината, помисли Кикудзи. Тогава нямаше да знае, че чашката е продадена на търговеца на чайни сервизи.

— Но защо стоите тук? Влезте, моля ви! — кротко каза Юкико. — У нас са само баща ми и по-малката ми сестра, стигнали са от Йокохама. Влезте, моля заповядайте!

— Баща ви ли?… Господи, това не очаквах! Колко приятно е да се срещна с него тук! — Тикако изведнаж удовлетворено отпусна рамене и кимна с глава.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.